Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який в ході розгляду справи було уточнено, щодо скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку при звільненні. Обґрунтовуючи вимоги позову тим, що [PERSON] 01.03.2011 року була призначена на посаду начальника відділу господарського забезпечення Державного підприємства «Агроінвест». В березні 2012 року позивачу було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, на що вона не погодилась. 18.04.2012 р. відповідач видав наказ №61 «Про внесення змін до штатного розпису», відповідно до якого, серед іншого, з штатним розписом Відділу господарського забезпечення виводиться декілька вакантних посад та вводиться посада «Завідувач господарством». Крім того, 18.04.2012 р. відповідач видав наказ № 62 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення посади», відповідно до якого скорочується з 18 липня 2012 року у Відділі господарського забезпечення посада начальника відділу господарського забезпечення, яку обіймала позивач. Того ж дня, відповідач листом повідомив позивача про скорочення та про те, що запропонувати роботу на підприємстві відповідно до фаху, не має можливості. Позивач вважає дії відповідача неправомірними, оскільки відповідач зобов'язаний був запропонувати їй роботу. Однак, відповідач 03.05.2012 року наказом № 71 повторно скоротив позивача з займаної посади, але вже з 03.05.2012 року. [PERSON] одночасно була головою первинної профспілкової організації Державного підприємства «Агроінвест», у зв'язку з тим, що її звільнення допускається лише за попередньої згоди первинної профспілкової організації та вищого виборного органу цієї профспілки, яким є Київська міська профспілка працівників агропромислового комплексу. 18.04.2012 року до Київської міської профспілки працівників агропромислового комплексу було надіслано подання про скорочення позивача, але дане подання розглянуто не було через відсутність додаткових документів, які б обґрунтовували підстави запланованого скорочення. Крім того, позивач намагалась з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, а також чому відповідачем не було запропоновано введену 18.04.2012 року посаду - завідувача господарством. На що отримала відмову, щодо надання будь - якої інформації. А тому вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Відповідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 ''Про практику розгляду судами трудових спорів'' від 06.11.1992 р.,- якщо звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника, розглядає спір по суті. Ухвалою суду від 15.01.2013 року було зупинено провадження у справі для з'ясування інформації чи зверталось ДП «Агроінвест» повторно після 29.05.2012 для отримання згоди профспілкового органу для звільнення [PERSON] з займаної посади. 18.01.2013 року на адресу суду від представника відповідача ДП «Агроінвест» в особі в.о. генерального директора Л.С. Зубко, надійшла апеляційна скарга на ухвалу від 15.01.2013 року. 13.02.2013 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Агроінвест». Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2013 року апеляційну скаргу відхилено, ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2013 року залишена без змін. 23.04.2013 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відновлено провадження в даній цивільній справі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.04.2013 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Агроінвест» та витребувана дана цивільна справа для розгляду касаційної скарги. 04.06.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу відхилено, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2013 року залишено без змін. В судовому засідання позивач та представник позивача підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд винести рішення, яким скасувати накази про скорочення позивача та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який за період з 03.08.2012 року по 31.07.2013 року складає 42830 грн. 18 коп. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вважаючи обставині викладені в позовній заяві необґрунтованими та невмотивованими. Письмові заперечення долучені до матеріалів справи (а.с. 60-66). Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до наказу №52-к від 01 березня 2011 року [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу господарського забезпечення управління організаційно - технічного забезпечення роботи зовнішніх підрозділів, експлуатації будівель і споруд ДП «Агроінвест» на підставі її заяви за переведенням з ДП «Агроспецсервіс» (а.с. 70). Відповідачем було ініційовано проведення перевірки дотримання норм обслуговування службових приміщень ДП «Агроінвест» на підставі наказу №34 «Про проведення перевірки норм обслуговування» від 13.02.2012 року. Зокрема проводилась перевірка роботи прибиральників відділу господарського забезпечення, начальником якого була [PERSON] Відповідно до наказів № 431-1-к від 21.10.2011 р., №50-к від 17.02.2012 р., №59-к від 23.02.2012 р., [PERSON] було оголошено догани, в тому числі дві з них, у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, які були виявлені під час перевірки. Наказом №60-к від 23.02.2012 р. «Про накладення дисциплінарного стягнення стосовно [PERSON].» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, [PERSON] за систематичне невиконання своїх обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, 23 лютого 2012 року було звільнено (а.с.89). Однак, відповідач скасував дію наказу №60-к від 23.02.2012 р. про накладення дисциплінарного стягнення стосовно [PERSON] у зв'язку з виробничою необхідністю, про що і було видано наказ № 62-к від 24.02.2012 р. (а.с. 90). Крім того, ДП «Агроінвест» видав наказ №61 від 18.04.2012 р. «Про внесення змін до штатного розпису», відповідно п.1.2 якого до штатного розпису відділу господарського забезпечення було введено посаду - завідувач господарством. Цього ж дня, відповідач видав наказ № 62 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення посади». Згідно даного наказу було внесено зміни до штатного розпису і скорочено 18 липня 2012 року посаду - начальника відділу господарського забезпечення, одна штатна одиниця, яку обіймала [PERSON] і виведено вищевказану посаду із штатного розпису ДП «Агроінвест». 03.05.2012 року відповідачем було видано наказ №69 про скасування дії наказу №62 від 18.04.2012 року про зміни до штатного розпису та скорочення посади у зв'язку з виробничою необхідністю. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до наказу №71 від 03.05.2012 року було скорочення посади з 03.08.2012 року начальника відділу господарського забезпечення. Про це позивач була ознайомлена, що свідчить власноруч підписаний даний наказ. Таким чином, відповідно до приписів трудового законодавства, згідно до наказу №177-к від 03.08.2012 року, [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу господарського забезпечення у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Як наголошував представник відповідача, відповідно до протоколу №1 Профспілкових зборів первинної профспілкової організації ДП «Агроінвест» від 29 травня 2012 року було переобрано голову профспілкового комітету ДП «Агроінвест». Головою профспілки обрана [PERSON], в свою чергу [PERSON] було знято з посади голови профспілки. Однак, згідно ч.3 ст.252 КЗпПУ, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Частиною 3 ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації, його керівників, профспілкового представника, крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки. Судом встановлено, що відповідно до відповіді № С-1936 від 08.11.2012 р. наданою ДІ України з питань праці територіальною державною інспекцією з питань праці у м.Києві, звільнення [PERSON] не має юридичної сили, оскільки звільнення було проведено пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкової організації (а.с. 138). Крім того, відповідно до відповіді №74 від 07.11.2013 року, наданою за запит суду Київською міською професійною спілкою працівників агропромислового комплексу, було з'ясовано, що рішенням президії Київської міської професійної спілки працівників АПК (протокол №12 від 11.07.2013 р.) відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] з займаної посади у зв'язку з відсутністю рішення профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДП «Агроінвест» щодо звільнення за скороченням штатів [PERSON] голови профспілкового комітету ( ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності») та повторного звернення ДП «Агроінвест» щодо отримання згоди або відмови Київської міської профспілки працівників АПК на звільнення за скороченням штатів [PERSON] після 29.05.2012 року не надходило. Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] було незаконним, а тому вважає можливим поновити позивача на посаді начальника відділу господарського забезпечення Державного підприємства «Агроінвест». Статтею 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 03.08.2012 р. по 31.07.2013 р. складає 42830 грн. 18 коп., які суд стягує з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про скасування наказів №60-к від 23.02.2012 року, №61, №62 від 18 квітня 2012 року та наказу №71 від 03 травня 2012 року, № 177-к від 03.08.2012 року, № 431/1-к від 21.10.2011 року, №50-к від 17.02.2012 року, №59-к від 23.02.2012 року, виданих Державним підприємством «Агроінвест», задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Позивачем не було надано допустимих доказів відсутності виробничої необхідності у зміні роботи ДП «Агроінвест» та останнім були видані накази, які відмінили дію деяких зазначених позивачем наказів. Відмовляючи в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд виходив з наступного. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини. В судовому засіданні не встановлено наявності умислу з боку сторони відповідача в заподіянні моральної шкоди позивачу шляхом непроведення розрахунку за час вимушеного прогулу, тому вимога позову в цій частині є недоведеною та не підлягає задоволенню. Оскільки відповідно до вимог закону позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судових витрат, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229,40 грн. В силу ст.367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, у межах за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial