Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-24 00:00:00

[PERSON] в лютому 2013 року заявив позов до [PERSON], [PERSON], за яким просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений між відповідачами 15.07.2010 року. Ухвалою суду від 16.09.2013 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено власника вказаної квартири [PERSON] У зв'язку з цим позивачем було доповнено позов вимогою - зобов'язати [PERSON] передати квартиру [ADDRESS] попередній власниці [PERSON] Позов мотивовано тим, що спірний договір купівлі-продажу квартири укладено в той час, як дана квартира перебувала під заставою на забезпечення договору позики, що раніше було укладено між [PERSON] та [PERSON] і остання при відчуженні квартири приховала даний факт. За таких обставин позивач вважає, що спірний правочин укладено під впливом обману, а тому просить визнати його недійсним і оскільки квартира в наступному була перепродана вважає за необхідне витребувати її у нинішнього власника [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти позову і просили в задоволенні його вимог відмовити, за безпідставністю. Інші відповідачі в суд не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причину неявки не повідомили. Судом встановлено таке. 28.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким перший надав у позику, а друга прийняла 17590 доларів США, які зобов'язалась повернути не пізніше 28.09.2010 року з оплатою 5% від суми позики у місяць. Разом з тим, сторони оговорили що позичальник не має права до повного виконання договору відчужувати належну їй квартиру [ADDRESS] (п.11). При цьому, [PERSON] передала [PERSON] правовстановлюючі документи на квартиру на умові відповідального збереження (в якості застави), що закріплено п.10 договору. Проте, взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконала, і рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя від 31.01.2011 року з неї стягнуто на користь [PERSON] 139165,04 грн. заборгованості за договором позики та судові витрати у справі. Разом з тим, [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON], про що між ними було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено 15.07.2010 року приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON] за реєстровим №7296. В наступному [PERSON] перепродала дану квартиру [PERSON] на умовах договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.08.2010 року приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2783. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином за змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено, лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману. [PERSON], як це вбачається зі спірного договору не є його стороною, а тому не може оспорити цей договір за підстав того, що він укладений під впливом обману. Не можуть бути задоволені і вимоги про витребування квартири, оскільки правом заявити таку вимогу відповідно до ст.ст. 386-388 ЦК України наділений лише власник майна. Доказів того, що [PERSON] наділений правами власника спірної квартири матеріали справи не містять. Доводи ж позивача про те, що між ним та [PERSON] було укладено договір застави предметом якого є спірна квартира також не підкріплені належними та допустимими доказами, тобто такого договору суду не надано. Саме по собі зобов'язання позичальника не відчужувати належне їй майно до повного виконання договору позики, не може вказувати, що між сторонами укладено договір застави. Тому, порушення такого зобов'язання, не може слугувати підставою для визнання договору відчуження майна недійсним, а може бути за обставин справи підставою для пред'явлення зокрема вимоги про дострокове виконання зобов'язання, притягнення позичальника до відповідальності відповідно до договору чи закону. Крім того, у випадку коли для розпорядження предметом застави була необхідна згода заставодержателя (ч. 2 ст. 586 ЦК України), правочин заставодавця щодо розпорядження предметом застави, вчинений без згоди заставодержателя після укладення договору застави, не може бути визнаний недійсним за позовом заставодержателя, оскільки в п. 2 ч. 2 ст. 592 ЦК України установлено інший наслідок порушення заставодавцем правил про розпорядження предметом застави, а саме - пред'явлення вимоги про дострокове виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також тому, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»), тобто в даному випадку заставодержатель може заявити позов до власника обтяженого майна про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). Такої вимоги позивачем не заявлялось. Інших доводів та доказів в обґрунтування позову суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позову, а тому в задоволенні його вимог відмовляє. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають зарахуванню до відповідного бюджету держави.

Outcome: dismissed