Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» в вересні 2013 року звернувся до суду із позовом про зняття арешту з майна. В позові зазначено, що 22.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір кредиту, в забезпечення належного виконання зобов»язань за яким [PERSON] передав у заставу легковий автомобіль марки ВАЗ 21104, 2005 року випуску. Відомості про обтяження рухомого майна були внесені 27.02.2007 року. Позивач зазначає, що під час реалізації майна стало відомо, що Богунським відділом державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції накладено арешт на все майно [PERSON], в тому числі на предмет застави. Посилаючись на положення ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 20 Закону України «Про заставу», позивач вказує на пріоритет власних вимог до боржника та просить звільнити майно з-під арешту. В судове засідання представник позивача не з»явився, надав заяву про можливість слухання справи у його відсутності. Представник відповідача - Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача - ПАТ «Банк Фінанси та кредит» надав заяву про можливість слухання справи у відсутності представника, в задоволенні позову просив відмовити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 18.12.2006 року між позивачем та [PERSON] укладено договір застави, згідно якого в забезпечення виконання зобов»язань за укладеним між сторонами договором кредиту заставодавець [PERSON] передав у заставу майно: легковий автомобіль марки ВАЗ 21104, 2005 року випуску, номер шасі (кузову, рами, коляски) [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Відомості про реєстрацію обтяження майна внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 27.02.2007 року за № 4559141, що підтверджується витягом з реєстру, виданого станом на 04.11.2010 року. Зі змісту даного витягу вбачається, що строк виконання зобов»язання визначено 21.11.2009 року, термін дії - 27.02.2012 року. Згідно дослідженої судом копії витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, сформованого станом на 20.08.2013 року, відомості про дане обтяження відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. На думку суду позов про зняття арешту із заставленого майна не може мати ознаки формального вирішення з мотивів ознак майна як заставного за договором застави, а має одночасно враховувати вимоги Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в контексті передбачених ними положень щодо правових наслідків реєстрації обтяження, пов»язану із цим привілейовану позицію обтяжувала у порівнянні із іншими кредиторами. Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Відповідно ст. 18 Закону України «Про заставу» якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Переважне право заставодержателів одного і того ж майна, що зареєстровані в один і той же день, визначається моментом реєстрації застави. Переважне право у задоволенні вимог із заставленого рухомого майна визначається на підставі моменту реєстрації застави та моменту реєстрації змін щодо предмета застави в частині цих змін. Зазначені положення Закону діє в неодмінному взаємозв»язку із спеціальними нормами. Згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Так, відповідності до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Визначенням термінів, що вживаються в Законі, вказано, що пріоритет - це переважне право обтяжувача відносно права іншої особи на те ж саме рухоме майно; обтяжувачем є уповноважений орган при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов'язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора; Статтею 4 Закону визначено види обтяжень, які поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна реєстру (станом на 20.08.2013 року) зареєстровані публічні обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА № 586714 від 21.11.2008 року, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА № 586868 від 18.12.2008 року, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 29.11.2012 року. Приймаючи до уваги, що відділ ДВС як уповноважений орган положеннями закону віднесено до обтяжувачів, право на вчинення виконавчих дій в інтересах стягувачів оцінюється на підставі пріоритетності. Згідно п. 24 «Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2004 р. № 830 обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п'ять років. Відповідно до відомостей про реєстрацію обтяження майна строк обтяження встановлено до 27.02.2012 року. Суд вважає необхідним підкреслити, що саме на обтяжувача як зацікавлену особу покладається обов»язок продовження чинності реєстрації обтяження. Відсутність такого продовження призводить до виключення відомостей про обтяження з єдиного реєстру обтяжень рухомого майна та об»єктивну неможливість третіх осіб бути обізнаними про взаємовідносини обтяжувача із боржником. Приймаючи до уваги вищенаведені висновки, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed