Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд розірвати угоду укладену між позивачем та КРВНЗ «Ялтинським медичним коледжем» № 84 від 01 вересня 2010 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що після завершення навчання у Ялтинському медичному коледжі у 2012 року, 27 березня 2012 року вона була направлена на роботу в міську клінічну лікарню №6 у м. Сімферополь, відповідно до направлення на роботу №15 від 02.03.2012 року та плану розподілення молодих спеціалістів №201 від 27.03.2012 року. Однак їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю штатної одиниці фармацевта в Міській клінічній лікарні №6 у м. Сімферополь. Вона звернулась до відповідача з проханням працевлаштувати її відповідно до умов угоди №84, однак відповідач порекомендував позивачці звернутись до Міністерства охорони здоров'я АР Крим. Відповідно до відповіді МОЗ України №011521-8.08 від 25 липня 2012 року їй стало відомо, що вона повинна бути направлено на роботу учбовим закладом, а саме Кримським Республіканським вислим учбовим закладом «Ялтинський міський коледж» до 1-го міського дитячого клінічного обґєднання м.Сімферополь. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяву з проханням розглянути справу за їх відсутністю та також висловили свою думку щодо не заперечення проти розгляду справи у заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання неодноразово не зґявився, про причини неявки суд не повідомили, про місце, день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Заяви про розгляд справи у його відсутність від відповідача не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України. Крім того, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Судом встановлено наступні факті та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року між позивачем та Кримським Республіканським вищим навчальним закладом «Ялтинський медичний коледж» Міністерства охорони здоров'я АР Крим була укладена угода №84, відповідно до умов якої останні зобов'язалися забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівців та після закінчення навчання та отримання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де випускник зобов'язаний відпрацювати не менше трьох років (а.с.6). Міністерство охорони здоров'я України відповідно до вимог Закону України «Про освіту», Постанови Кабінету Міністрів України від 29.02.1996р. № 266, п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996р., здійснює формування державного замовлення на підготовку спеціалістів з вищою освітою. Після завершення навчання та отримання відповідної кваліфікації керівництвом Міністерства охорони здоров'я АР Крим видано позивачу направлення на роботу, відповідно до якого [PERSON] направлена у розпорядження міську клінічну лікарню №6 м. Сімферополь. У зв'язку з відсутністю штатної одиниці фармацевта у міській клінічній лікарні №6 м. Сімферополь [PERSON] не була працевлаштована. В подальшому позивач [PERSON] звернулася до Кримського Республіканського вищого навчального закладу «Ялтинський медичний коледж» Міністерства охорони здоров'я АР Крим з проханням працевлаштувати її відповідно до умов угоди №84, однак відповідач порекомендував позивачу [PERSON] звернутися до Міністерства охорони здоров'я АР Крим. На звернення [PERSON] в Міністерство охорони здоров'я АР Крим, їй надано відповідь, в якій вказано що вона має бути направлена до першого міського дитячого клінічного об'єднання м. Сімферополь. Однак Кримським Республіканським вищим навчальним закладом «Ялтинський медичний коледж» Міністерства охорони здоров'я АР Крим не було надано нового направлення у встановленому законом порядку. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач, на виконання укладеної угоди, належним чином та у повному обсязі виконала покладені на неї обовґязки, але відповідач свої обовґязки про працевлаштуванню не виконав та не міг виконати по невідомим причинам. Крім того, на теперішній час позивач [PERSON] з 20 липня 2012 року є студентом Національного Фармацевтичного університету м.Харків. Зазначені обставини також встановлені на підставі рішення Красногвардійського районного суду АР Крим від 30 січня 2013 року на підставі якого в задоволені позовних вимог Кримського республіканського вищого навчального закладу «Ялтинський міський коледж» про стягнення витрат на навчання відмовлено, яке не набрало законної сили. Відповідно до п.2 Порядку формування та розміщення державних заказів на поставку продукції для державних потреб та контролю за їх виконанням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 266 слідує, що державне замовлення формується Мінекономрозвитку разом з міністерствами, іншими органами державної влади, установами, організаціями (далі - потенційні державні замовники) за такими пріоритетними напрямами: підготовка фахівців, науково-педагогічних та робітничих кадрів. Таким чином, державним замовником на підготовку спеціаліста з вищою освітою в особі позивача [PERSON] виступало Міністерство охорони здоров'я, яке й здійснило її направлення на роботу до Першого міського дитячого клінічного об'єднання м. Сімферополь. Відповідно до умов укладеного між позивачем та Кримським Республіканським вищим навчальним закладом «Ялтинський медичний коледж» Міністерства охорони здоров'я АР Крим угоди № 84, ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, слідує, що студент зобов'язаний прибути після закінчення вищого начального закладу освіти на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років. Згідно до вимог п.25 Наказу Міністерства охорони здоров'я від 25 грудня 1997 року № 367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вислих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», слідує, що питання зміни місця працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти вирішуються між державними замовниками. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником відповідача у судовому засіданні не надано належних доказів в обґрунтування своїх заперечень, щодо відсутності медичних вакансій у Першому міському дитячому клінічному об'єднанні м. Сімферополь та неможливості працевлаштування. Відповідно до ст.ст.43, 48 Конституції України, слідує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до вимог ст.202 - 203 ЦПК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовґязків, зміст якого не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Договором, відповідно до вимог ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків та є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до приписів ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, відповідно до вимог ч.1 ст.629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору, відповідно до вимог ч.1, 2 ст.651 ЦК України, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом та його може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до вимог, ч.2 ст.653 ЦПК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач в повному обсязі виконала покладені не неї обовґязки, в свою чергу відповідач щодо працевлаштування позивача [PERSON] обовґязки не виконав без поважних причин. Крім того, на виконання приписів ст.60-61 ЦПК України відповідачем належних та допустимих доказів суду не надано, що говорить про те, що відповідач належним чином покладені на нього обовґязки щодо працевлаштування [PERSON]не виконав. Таким чином, відповідно до вимог ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved