Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

В червні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів посилаючись на те, що з травня 2009 року по липень 2012 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю та вела спільне господарство без реєстрації шлюбу. [INFO] вона народила сина [PERSON], батьком якого є відповідач. Факту батьківства відповідач не визнає, самоусунувся від виконання батьківського обов'язку та не надає їй матеріально допомоги на утримання дитини. Тому позивач просить суд визнати відповідача батьком дитини, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 25% з усіх видів заробітку та стягнути з відповідача 4000 грн. витрат на правову допомогу. В судове засідання представник позивача не з'явилась, надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому по справі необхідно ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Треті особи в судове засідання не з'явились, надійшли заяви про розгляд справи у відсутність представника. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5). В свідоцтві про народження [PERSON] в графі «батько» вказаний «[PERSON]», але як зазначає в позовній заяві позивач біологічним батьком малолітнього [PERSON] є [PERSON] Частинами 1 та 2 ст. 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно висновку експерта № 325 від 17.10.2013 року «Молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, згідно Hummel K at all «Biostatistische Abstammugsbegutachung mit blutgruppen befunden» Stuttgart, 1971, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено» (а.с.47-50). Отже, практично [PERSON] є біологічним батьком [PERSON], а тому суд вважає за необхідне визнати [PERSON] батьком [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 135 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, позивач не ставить вимог про внесення змін до актового запису про народження дитини, але визнання особи батьком дитини передбачає внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, тому в подальшому може виникнути неможливість виконання рішення суду. Отже, суд виходить за межі позовних вимог та вважає за необхідне вилучити з актового запису № 2445 від 04 вересня 2012 року про народження дитини, в графі батько, дані про - [PERSON] і внести відповідні відомості про біологічного батька дитини. Однією з позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, оскільки відповідач самоусунувся від спілкування та утримання дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Часиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в судове засідання відповідачем не надано жодного доказу, який суд міг би врахувати при визначенні розміру аліментів, а тому суд позбавлений можливості врахувати інші докази, крім тих, що є в матеріалах цивільної справи. Враховуючи те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, тому позовні вимоги в цій частині теж підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн., то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В силу ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі у розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України витрати понесені позивачем до подання позовної заяви не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа понесла для відновлення свого порушеного права (п.1.ч.2 ст. 22 ЦПК України) та можуть бути відшкодовані у разі пред'явлення вимоги про стягнення таких збитків. Тобто витрати позивача, понесенні до відкриття провадженні у даній справі відшкодуванню, як витрати на правову допомогу не підлягають. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп., а в дохід держави в розмірі 229 грн. 40 коп. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial