Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

у серпні 2013 року позивачка звернулася до суду із позовом в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь 119 415 грн. 20 коп. із яких 100 000 грн. - основного боргу згідно умов попереднього договору, 14 033 грн. відсотки за користування коштами, 2 632 грн. 20 коп. - 3 % річних та 2750 грн. витрачених на оформлення правовстановлюючих документів на гараж та земельну ділянку та судові витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 вересня 2010 року між нею та відповідачкою було укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов'язувалися у майбутньому укласти договір купівлі - продажу гаража та земельної ділянки гаража та земельної ділянки під ним, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У встановлений договором строк, з вини відповідача, яка не зявилася до нотаріуса, основний договір не було укладено. 16 вересня 2010 року, під час підписання попереднього договору, в якості грошового забезпечення зобов'язання, нею було передано відповідачу грошове забезпечення в сумі 50 000 грн. Відповідно до вимог пунктів 3.5 та 3.1. Договору [PERSON] 26 вересня 2012 року повинна була сплатити позивачу 100 000 грн., однак і ця умова залишилася без виконання. Крім того, нею були понесені витрати, пов'язані із оформленням правовстановлюючих документів на ім'я відповідачки у розмірі 2750 грн. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила про його задоволення. Відповідачка у судове засідання не прибула. Про день, час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заперечення (пояснення) щодо заявлених позовних вимог від відповідача на адресу суду не надходили. Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, зокрема, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 16 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріального посвідчено попередній договір, згідно якого сторони зобов'язуються у майбутньому укласти договір купівлі - продажу гаража та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Зі змісту зазначеного договору вбачається, що даний договір є попереднім договором виконання зобов'язань укласти в майбутньому до 16 вересня 2012 року договір купівлі-продажу гаражу та земельної ділянки між позивачкою [PERSON], яка буде покупцем та відповідачкою [PERSON], яка повинна була б бути продавцем. (а.с.8-9). Відповідно до довіреності від 13 вересня 2010 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником, зокрема у відділі Держкомзему у Київської області, філії «ЦДЗК» з усіма правами по оформленню права власності на гараж [ADDRESS] та на земельну ділянку на якій розташований вище зазначений гараж з правом продажу за ціною та на умовах на її розсуд (а.с.10). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 415645, зареєстрованого у встановленому законом порядку, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0029 га, для гаражного будівництва, що знаходиться на території м. Вишгород Київської області (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2012 року, [PERSON] є власником гаража [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до копії квитанцій до прибуткового касового ордера [PERSON] 13 лютого 2012 року було сплачено кошти у розмірі 2 500 грн. для виготовлення технічної документації та 250 грн. для виготовлення кадастрового плану на земельну ділянку (а.с.15). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. З урахуванням змісту статті 635 ЦК України, укладений між сторонами по справі попередній договір не створив для них будь-яких матеріальних прав і обов'язків, крім одного зобов'язання: укласти протягом певного терміну договір купівлі-продажу земельної ділянки та гаража на заздалегідь визначених умовах. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, у зв'язку із укладенням 16 вересня 2010 року попереднього договору із [PERSON], позивачка передала останній 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. у якості грошового забезпечення виконання зобов'язання. Не дивлячись на те, що за відповідачкою у встановленому законом порядку було зареєстроване право власності як на гараж так і на земельну ділянку, на якій він розміщений, договір купівлі-продажу зазначеного майна між сторонами по справі на час розгляду справи у суді не укладено. Тому, сума грошового забезпечення виконання зобов'язання у тому розмірі, у якому вона і була сплачена, підлягає поверненню позивачці шляхом її стягнення із громадянки [PERSON] Вимоги позивачки щодо стягнення із [PERSON] додаткової суми коштів у розмірі сплаченого позивачкою грошового забезпечення зобов'язання, задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Також, відповідно до статті 548 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, по суті забезпечення зобов'язання є ще одним, новим зобов'язанням, яке виникає у зв'язку із основним і від нього залежить. З урахуванням особливостей правовідносин, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про те, що кошти, передані [PERSON] відповідачці у якості грошового забезпечення виконання зобов'язання фактично є авансом, так як відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Питання про стягнення подвійного розміру такого грошового забезпечення в порядку частини 1 статті 570 ЦК України, перед судом не ставилось. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, однак судом вкотре звертається увага на вузький предмет правого регулювання правосуб'єктності сторін, визначеної попереднім договором між сторонами по справі. В той же час, основного договору між сторонами не укладено. Тому, на переконання суду, стягнення фактично переданих [PERSON] коштів у розмірі 50000 грн. як грошового забезпечення виконання зобов'язання, буде достатнім і справедливим для захисту порушених прав позивачки. Також, при зверненні до суду позивачка посилалася на положення статті 625 ЦК України щодо стягнення із відповідачки трьох відсотків річних. Однак, зазначена позовна вимога не може бути задоволена судом із тих мотивів, що диспозицією статті 625 ЦК України встановлено обов'язкову відповідальність саме боржника навіть у випадку неможливості виконання грошового зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Проаналізувавши норми статей 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Однак, з урахуванням правовідносин, що склалися між сторонами на основі попереднього договору, підстав стверджувати про наявність грошового зобов'язання у відповідачки перед позивачкою немає. Тому, позовна вимога про стягнення із відповідачки трьох відсотків річних задоволенню не підлягає. Аналогічною є позиція суду щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] процентів відповідно до 536 статті ЦК України. Така позовна вимога не може бути задоволена судом, виходячи із наступного. Відповідно до статті 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Таким чином, боржником є учасник зобов'язальних відносин, на якого покладено певний цивільно-правовий обов'язок на користь кредитора. Уданому випадку, як вже зазначалося судом, єдиним зобов'язанням, яке покладалося на дві сторони попереднього договору, було укладення протягом певного терміну договір купівлі-продажу земельної ділянки та гаража на заздалегідь визначених умовах. Тому, з урахуванням змісту зазначених норм ЦК України, підстав для стягнення процентів відповідно до статті 536 ЦК України із відповідачки судом не вбачається. Так як кошти, передані [PERSON] [PERSON] були спрямовані на забезпечення виконання зобов'язання. Що стосується позовних вимог про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 2750 грн. у якості витрат на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку і гараж, то і в цій частині суд вважає за правомірне прийняти рішення про відмову у їх задоволенні. Позивачка вважає, що надані нею суду копії квитанцій про сплату 2750 грн. є достатніми і належними доказами для задоволення позову у цій частині. Однак, зі змісту цих документів вбачається, що саме [PERSON] сплатила зазначену суму коштів, при чому не вбачається можливим встановити про їх цільове спрямування. Інших доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог про стягнення на її користь 2750 грн., в супереч вимогам статті 60 ЦПК України суду не надано. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати, у розмірі 553 грн. 82 коп.

Outcome: partial