Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказав, що 30 грудня 2011 року за усною угодою позичив [PERSON] 65000,00 грн., про що позичальником була надана розписка від 30 грудня 2011 року. Ці кошти він обіцяв повернути до 30 грудня 2012 року. Коли настав термін повернення боргу, [PERSON], посилаючись на сімейні труднощі, попросив трохи почекати. 10 квітня 2013 року він попросив ще 65000,00 грн. та пообіцяв, що поверне всю суму боргу до 30 червня 2013 року. Позивач надав йому вказану суму, а позичальником була надана ще одна розписка від 10 квітня 2013 року. Починаючи з липня 2013 року він в усній формі в телефонному режимі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання. До теперішнього часу борг не повернуто та [PERSON] взагалі не відповідає на телефонні дзвінки і уникає зустрічі. Позивач мешкає у гуртожитку і ці кошти збирав на покупку квартири. У зв'язку з цими протиправними діями відповідача він тривалий час не міг вночі спокійно спати, йому довелося додатково працювати, плани, пов'язані з покупкою квартири, відклалися на необмежений термін, у зв`язку з чим він розірвав відносини з дівчиною. Оскільки [PERSON] не виконує своїх обіцянок повернути гроші, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 130 000,00 грн. з урахуванням 3% річних від суми боргу у розмірі 3856,18 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 1538,56 грн. В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] 3% річних від суми боргу у розмірі 2 868,85 гривен, зменшивши в цій частині свої позовні вимоги. В іншій частині позовні вимоги залишив без змін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених у позовній заяві обставин та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідача знає близько десяти років, вони мають спільних знайомих. [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити гроші, оскільки банк у нього забирав будинок, тому він вирішив йому допомогти та позичив свої особисті гроші. При цьому відповідач приїжджав до нього у гуртожиток на білому мікроавтобусі «Фіат» і гроші він віддав йому у присутності [PERSON]. Другий раз він позичав відповідачу гроші, з його слів, для розвинення бізнесу - кафе. 10.04.2013 р. він знаходився на роботі у [PERSON], це база в районі будівельного магазина «Олді». Відповідач під`їхав туди на мікроавтобусі «Мерседес» біло-блакитного кольору, разом із якимось чоловіком і вони разом поїхали до нього у гуртожиток по [ADDRESS]. Він взяв із собою сусіда [PERSON] і вони винесли гроші відповідачу у сумі 65 тисяч гривень. Гроші він передав у присутності свого сусіда, після чого [PERSON] поїхав. 30.12.2012 року він гроші не повернув та пояснив, що в нього фінансові труднощі, тому він пішов на зустріч відповідачу і не наполягав на поверненні коштів. Вдруге він позичив [PERSON] 65 тисяч гривень, з яких 35 тисяч були його особистими коштами, 20 тисяч він сам позичив у [PERSON] і 10 тисяч у [PERSON]. 01.06.2013 року він поїхав працювати до піонерського табору. 30.06.2013 року відповідач гроші не повернув та взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача, адвокат [PERSON], у судовому засіданні уточнені позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судові засідання позовні вимоги визнав частково та пояснив, що знайомий з позивачем близько 10 років - з часу, коли він займався перевезенням. В них є спільний знайомий - [PERSON], який сказав йому, що [PERSON] може позичити йому певну суму під проценти. Позивач сказав, що може позичити йому 15 тисяч гривень під 5 процентів річних, і він взяв у нього цю суму без розписки навесні 2010 року та щомісячно сплачував йому проценти, але в якому розмірі - не пам`ятає. Потім, ближче до літа він позичив ще 12 тисяч гривень та щомісячні проценти за користування грошима склали 2300 гривень, які він сплачував, однак документального підтвердження цього не має. Перестав сплачувати проценти, оскільки не було грошей. Восени 2010 року він позичив у позивача ще 8 тисяч гривень. [PERSON] сказав йому, що [PERSON] бажає мати розписку на 65 тисяч гривень, які він йому винен та він надав таку розписку позивачу. Сума яка була зазначена у неї включала як позичені позивачем гроші так і проценти за користування грошима, та він з нею погоджується. Однак він не сплатив вказану суму позивачу, бо не мав грошей. Потім [PERSON] сказав йому, що позивач втратив розписку і щоб він написав ще одну, на що він погодився та приїхав до [PERSON] на роботу зі своїм братом. Вони зустрілися з [PERSON] біля гуртожитку, де він написав йому ще одну розписку на 65000 гривен на два місяці, хоча він повідомив його, що ці гроші повернути не зможе. Позивач йому сказав, що строк дії першої розписки вже закінчився, тому другу розписку він сприйняв, як дублікат першої. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивача знає з 1990 року та підтримує дружні стосунки. Відповідача бачив лише один раз 10 квітня 2013 року, коли [PERSON] повідомив йому, що хоче позичити 65 тисяч гривень та попросив його піти з ним. Вони прийшли на перехрестя пр. Б. Хмельницького та вул. Челюскінців, де він присів на парапет, а [PERSON] пішов до автомобілю. Якийсь чоловік вийшов із автомобілю, а [PERSON] у нього сів, в машині також був відповідач, який сидів за кермом. Йому крізь вікно було видно, що вони рахували гроші. Після чого [PERSON] показав йому розписку про отримання грошей, яку дав відповідач, і вони пішли в бік клубу «Ліверпуль». Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає позивача близько десяти років, підтримують ділові партнерські відносини. На початку квітня 2013 року позивач до нього звернувся з проханням позичити гроші в сумі 10 тисяч гривень для свого знайомого. Вони домовились, що позивач поверне ці гроші до кінця літа, однак, кошти він не повернув, оскільки йому ці гроші також не повернули. В якому розмірі він надавав позику відповідачу, йому не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає позивача з часів, коли вони навчались разом в інституті, тобто, з 1991 року. підтримують дружні стосунки. З відповідачем він знайомий близько п`ятнадцяти років, вони знаходяться у нормальних ділових відносинах. Близько півтора чи двох років тому назад [PERSON] займався підприємницькою діяльність, будував кафе і йому були потрібні гроші. Він звертався до нього з проханням позичити їх, однак він не міг йому допомогти та запропонував звернутися з цим питанням до [PERSON]. Відповідач приїхав в район студентського містечка та позивач позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 65 тисяч гривень наприкінці 2011 року, а він розписався у документі як свідок. Потім у відповідача виникли фінансові труднощі і він шукав, де ще можливо позичити гроші. Йому відомо, що відповідач знов звертався до [PERSON] з проханням позичити гроші, оскільки позивач займав у нього 20 тисяч гривень для [PERSON] у березні-квітні 2013 року, однак термін повернення цих коштів вони не обговорювали та до наступного часу ці гроші йому не повернуті. Чи віддав відповідач грошові кошти відповідно до першої розписки, йому не відомо, [PERSON] йому казав, що не віддавав. Що стосується грошових коштів згідно другої розписки, зі слів позивача йому відомо, що це грошова сума у розмірі 65 тисяч гривень та до наступного часу вона також не повернена, оскільки у [PERSON] фінансові труднощі. До відповідача з проханням написати другу розписку, оскільки перша була втрачена позивачем, він не звертався. Сам він не бачив, як передавалися гроші за другою розпискою, однак зі слів як позивача, так і відповідача йому відомо, що передавались гроші у сумі 65 тисяч гривень. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Так, у судовому засіданні встановлено, що 30 грудня 2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] суму коштів у розмірі 65 000,00 грн., на підтвердження чого надав розписку від 30.12.2011 р. Вказану грошову суму він зобов'язався повернути до 30.12.2012 року. Крім того, 10.04.2013 року [PERSON] знов позичив у [PERSON] суму коштів у розмірі 65 000,00 грн., на підтвердження чого надав розписку від 10.04.2013 р. Вказану грошову суму він зобов'язався повернути до 30.06.2013 року. З урахуванням викладеного суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Порушенням зобов'язання, згідно із статтею 610 ЦК є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] зобов`язався повернути суму боргу відповідно до договорів позики від 30.12.2011 р. та від 10.04.2013 у загальному розмірі 130 000,00 грн., але до теперішнього часу у добровільному порядку не виконав зобов`язання, що також підтверджено поясненнями свідка [PERSON], наданими у судовому засідання, де він підтвердив факт того, що саме ця сума була передана відповідачеві. Крім того, свідок підтвердив той факт, що у його присутності [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 65 тисяч, про що він позначив у розписці від 30.12.2011 року. Посилання відповідача на те, що розписка від 10.04.2013 року була написана ним на прохання позивача та гроші за даним договором він не отримував, суд не бере до уваги, оскільки вони не були доведені у судовому засіданні та спростовуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], які повністю узгоджуються з поясненнями позивача, наданими у судовому засіданні. Крім того, належних доказів, підтверджуючих посилання відповідача на те, що ним в рахунок боргу було сплачено деякі грошові кошти, суду також не було надано. Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на його користь суми боргу відповідно до договорів позики від 30.12.2011 р. та від 10.04.2013 у загальному розмірі 130 000,00 грн., вважає їх обгрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. У зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача загальну суму заборгованості у розмірі 130 000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, окрім виконання основного зобов'язання по поверненню позичених сум грошей, відповідач також має сплатити 3 % річних від простроченої суми за весь період прострочення. Тобто, за користування наданими йому грошовими коштами [PERSON] має сплатити на користь позивача за період з 31.12.2012 р. по 24.12.2013 р. у розмірі 1923,23 грн. за договором позики від 30.12.2011 року, та за період з 01.07.2013 року по 24.12.2013 року у розмірі 945,62 грн. за договором позики від 10.04.2013 року, а всього у сумі 2868,85 грн., відповідно до розрахунку, наданого представником позивача. Суд погоджується з даним розрахунком, у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] загальна сума заборгованості: 130 000,00 грн. + 2868,85 грн. = 132 868,85 грн. У позовній заяві позивач вказує, що неповерненням відповідачем суми боргу йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 20 000 гривен. При цьому підставою відшкодування моральної шкоди позивачка вказує ст. 23 ЦК України. Втім, суд вважає, зазначену вимогу позивача такою, що не ґрунтується на законі через наступне. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 2, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або іншим законодавством. Суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановити: якими правовими нормами вони регулюються; чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин; коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках; коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду; чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру; з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи заподіяну шкоду. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] була надана відповідачу позика на загальну суму у розмірі 130 000 гривен із визначенням строків повернення даних коштів, тобто між сторонами виникли забов,язальні відносини з приводу виконання договору позики. Оскільки, діючим законодавством безпосередньо не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди у разі невиконання договору позики та не повернення запозиченої суми у передбачений договором строк, у суду немає законних підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди. Згідно ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 1328,68 гривен, оскільки з причини невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків, позивач змушений був звернутися до суду з позовом. На підставі ст. ст. 23, 526, 527, 530, 533, 560, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial