Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів. Обґрунтовуючи вимоги позову тим, що 14 липня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу транспортних засобів № ЄЛ/Кив-0317/ДЛ, згідно якого відповідач отримав вантажний бортовий тентовий автомобіль JAC [NUMBER], 2008 року випуску вартістю 59870 грн. 14 коп. за плату у тимчасове володіння та користування, зі сплатою лізингових платежів згідно додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Ціна договору складає 84856 грн. 51 коп. Позивач передав [PERSON] предмет лізингу у користування 28 липня 2008 року, з цієї дати почали нараховуватися лізингові платежі. В забезпечення виконання договору лізингу 14 липня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати по зобов'язаннях [PERSON], які виникають із договору лізингу. Умови договору лізингу відповідач виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. 21.01.2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року, згідно якої була досягнута домовленість про дострокове припинення дії договору та повернення предмету лізингу. При цьому домовились, що сума боргу в розмірі 16772 грн. 66 коп. погашається за рахунок вартості предмету лізингу, що повертається. Однак, за період дії договору за відповідачем утворилася заборгованість за лізинговими платежами за період з 02.03.2009 року по 28.12.2009 року у розмірі 32205 грн. 62 коп. Таким чином, сума заборгованості за лізинговими платежами дорівнює 15732 грн. 96 коп. Позивач виконував свої зобов'язання за договором у повному об'ємі, в свою чергу відповідач, починаючи з вищезазначеної дати, в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язань за договором, що прямо заборонено ст. 522 ЦК України. Таким чином, відповідачі мають заборгованість перед позивачем за договором у розмірі 39821 грн. 97 коп., із яких заборгованість за лізинговими платежами - 15732 грн. 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період 1151 грн. 81 коп., додаткова винагорода (комісія) -19719 грн. 93 коп. та пеню 3217 грн. 27 коп., які позивач просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників, також витрати по сплаті судового збору та витрат по сплаті на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи. Відповідачами було подано зустрічний позов, який в ході розгляду справи було уточнено, з вимогою про визнання недійсною угоди, викладену в пункті 3 додаткової угоди від 21.01.2010 року та пункті 4 акту приймання - передачі від 21.01.2010 року та стягнення моральної шкоди. Вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Елемент Лізинг» в угоді про розірвання договору ввів [PERSON] в оману, а також сам договір лізингу є нікчемним. Таким чином, визнання вказаного пункту угоди недійсним є прямим інтересом і [PERSON], до котрого пред'явлені солідарні вимоги і котрий виступає поручителем за договором лізингу. Вказаними діями позивачам за зустрічним позовом завдано моральної шкоди, яку оцінюють в 2000 грн. кожен. Також, [PERSON] та [PERSON] просили стягнути з ТОВ «Елемент Лізинг» на їх користь судові витрати за послуги адвоката. У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом, підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зустрічний позов не визнали у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачів підтримав зустрічний позов та просив суд винести рішення про його задоволення, щодо первісного позову, просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 14 липня 2008 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу транспортних засобів №ЄЛ/Кив-0317/ДЛ, згідно якого відповідач отримав вантажний бортовий тентовий автомобіль JAC [NUMBER], 2008 року випуску вартістю 59870 грн. 14 коп. за плату у тимчасове володіння та користування, зі сплатою лізингових платежів в розмірі 84270,81 грн. згідно додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Ціна договору складає 84856 грн. 51 коп. Статтею 806 ЦК України, передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до акту прийому - передачі предмета лізингу в лізинг від 28 липня 2008 року [PERSON] на підставі договору фінансового лізингу транспортних засобів №ЄЛ/Кив-0317/ДЛ від 14.07.2008 року було передано транспортний засіб (вантажний бортовий тентований) JAC [NUMBER], 2008 року. (Том1 а.с.16). Позивач виконав свої зобов'язання за договором у повному об'ємі, в свою чергу відповідач, починаючи з дня отримання транспортного засобу не виконував в повному обсязі свої зобов'язання по сплаті лізингових платежів. У зв'язку з заборгованістю відповідача 21.01.2010 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року, згідно якої була досягнута домовленість про дострокове припинення дії договору та повернення предмету лізингу. Відповідно до п. 5 акту приймання - передачі від 21.01.2010 року, підписаного між ТОВ «Елемент Лізинг» та [PERSON], лізингоотримувач зобов'язався протягом 10 календарних днів оплатити заборгованості за договором фінансового лізингу №ЄЛ/Кив-0317/ДЛ від 14.07.2008 року в розмірі 16583,97 грн. (Том1 а.с.18). Ціна договорів формувалась і вказувалась у національній валюті України - гривні та складала - 84856 грн. 51 коп., у тому числі ПДВ. Відповідач був зобов'язаний щомісячно сплачувати лізингові платежі у сумі та строки, що вказані у графіках. Відповідно до п.5.1 Додатку № 1 «Загальних правил фінансового лізингу транспортних засобів» позивач, у разі прострочення встановлених договором лізингу строків, має право на нарахування пені у розмірі 0,1% від суми, що підлягає оплаті, за кожний календарний день прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" структура лізингових платежів може включати наступні складові: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Зазначений перелік є вичерпним. Договір лізингу, що укладений сторонами при досягненні усіх домовленостей та у добровільному порядку передбачає наступне: - п 3.1.6. Додатку № 1 - відповідач зобов'язаний вчасно, відповідно до графіку лізингових платежів оплачувати лізингові платежі; - п.8.2 лізингодавець має право розірвати договір або відмовитись від виконання договору в однобічному порядку, без відшкодування лізингоотримувачу яких-небудь збитків, викликаних цим розірванням, у випадку настання істотних умов (порушень); В тому числі п. 8.2.4., якщо заборгованість відповідача по оплаті лізингових платежів перевищить 30 календарних днів. При розірванні договору лізингу з причин, передбачених п.8.4., відповідач зобов'язаний повністю оплатити заборгованість за договором лізингу, у тому числі: заборгованість по лізинговим платежам; суми неустойки; збитки, понесені позивачем у результаті такого розірвання договору; Пунктом 10.7. договору сторони передбачали, що при достроковому розірванні договору лізингу через будь-які обставини незавершений лізинговий період оплачується відповідачем у повному обсязі. Відповідно до вищезазначеного, на підставі п.п. 8.2., 8.2.4., 10.7. Додатку № 1 до договору, п. 3, п.5 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідач має зобов'язання по оплаті заборгованості по лізинговим платежам, пені, платежу за період розторгнення договорів. На підставі вищезазначеного, [PERSON] має заборгованість перед позивачем за період з 02.03.2009 р. по 28.12.2009 р. в сумі 32205 грн. 62 коп. При цьому сторони домовились, що сума боргу у розмірі 16772 грн. 66 коп. погашається за рахунок вартості предмету лізингу, що повертається. Таким чином, сума заборгованості за лізинговими платежами становить - 15732 грн. 96 коп. Крім того, за прострочення виконання зобов'язань, відповідно до п. 5.1 додатку №1 до договорів (загальні правила фінансового лізингу), нарахована пеня в розмірі 3217 грн. 27 коп., додаткова комісія в розмірі 19719 грн. 93 коп. та лізинговий платіж за незавершений лізинговий період в розмірі 1151 грн. 81 коп. В забезпечення виконання договору лізингу 14 липня 2008 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та [PERSON] було укладено договір поруки №ЄЛ/Кив-0317/ДП1, відповідно до якого [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати по зобов'язаннях [PERSON], які виникають із договору лізингу. За договором поруки відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручителю, була направлена вимога за № б/н від 24.05.2011 року, з вимогою про сплату заборгованості по лізинговими платежами, додатковою винагородою (комісія) і пені, яка залишила без відповіді та задоволення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову, щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON], на користь ТОВ «Елемент Лізинг» заборгованість за лізинговими платежами - 15732 грн. 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період - 1151 грн. 81 коп., додаткову винагороду (комісія) - 19719 грн. 93 коп. та пеню - 3217 грн. 27 коп. Щодо зустрічного позову, судом встановлено наступне. Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Недійсність окремої частини правочину згідно ст. 217 ЦК України не має наслідком недійсності інших його частин і недійсності правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За таких обставин суд приходить до висновку, що зміст пункту 3 додаткової угоди від 21.10.2010 року та п. 4 акту приймання - передачі від 21.01.2010 року фінансового лізингу не суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не порушує вимогу ч.1 ст. 203 ЦК України, а отже в задоволенні зустрічного позову в цій частині суд відмовляє. Щодо вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода завдана фізичній особі, як це передбачено статтею 1167 Цивільного кодексу України „Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду" зобов'язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: - моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; - неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; - причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; - вини заподіювача шкоди. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а згідно ч.2 п.5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди. Протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Встановлено, що позивачі обґрунтовують завдану їм моральну шкоду саме з душевними стражданнями, яких вони зазнали у зв'язку з протиправними діями відповідача, які посилились при укладанні договорів з оманою щодо обставин, які мають істотне значення. Як роз'яснено у Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди» (Лист Міністерства юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 р.) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи; будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Особа звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання завдана не з її вини. Це є наслідком дії в цивільному законодавстві презумпції (припущення) винуватості, сутність якої полягає в тому, що особа, яка завдала шкоди, вважається винною в цьому до тих пір, поки не доведе відсутність своєї вини. Якщо в процесі дослідження всіх матеріалів справи не спростовано цю презумпцію, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Представником ТОВ «Елемент Лізинг» було надано суду докази в обґрунтування правомірності своїх дій. А позивачами та представником позивачів не були надані суду докази існування факту помилки ТОВ «Елемент Лізинг» під час підписання договорів, угод та актів приймання - передачі, а також факту навмисного введення [PERSON] та [PERSON] в оману щодо обставин додаткової угоди від 21.01.2010 року, які мають істотне значення. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову [PERSON] та [PERSON] в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди по 2000 грн. на кожного. Крім того, зустрічний позов містив вимогу про стягнення з позивача суму витрат на правову допомогу. На підтвердження представництва інтересів позивачів за зустрічним позовом у справі та оплати витрат на правову допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 19.09.2011 р. №02-09/11 (Том2 а.с.79-80), додаткову угоду від 17.01.2013 року (Том3 а.с. 95), договір про надання правової допомоги від 19.09.2011 р. №03-09/11 (Том2 а.с.83-84), додаткову угоду від 05.07.2012 року (Том2 а.с. 85), додаткову угоду від 17.01.2013 року (Том3 а.с.97), додаткову угоду від 02.12.2013 року, відповідно до яких позивачами було всього сплачено 26000 грн. Витрати на правову допомогу згідно ч.3 п.2 ст. 79 ЦПК України відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника може бути також ордер, який видано відповідним адвокатським обєднанням або договором. Права особи, яка надає правову допомогу чітко визначені частиною другою статті 56 ЦПК України. Крім того, витрати на правову допомогу підлягають доказуванню у справі, а тому документи, які надані на підтвердження оплати за надання правової допомоги повинні бути належними та допустимими. Однак, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, суд відмовляє у задоволенні заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову ТОВ «Елемент Лізинг» обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На обґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] не було надано суду належних доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved