Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

02 грудня 2013 [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про припинення режиму майна спільної сумісної власності подружжя. Вимоги позивач обгрунтовує тим, що 30.01.1999 Нововолинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області між ними було укладено шлюб. 01.07.2005 між відповідачем та ТзОВ «Житлобуд-2» було укладено Договір дольової участі в будівництві житла в 41-квартирному житловому будинку [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1 цього Договору Виконавець приймає в дольову участь Дольовика по будівництву однієї двох-кімнатної квартири в 41-квартирному житловому будинку по [ADDRESS] з метою передачі новозбудованого житла Дольовику для його використання як постійного місця проживання у відповідності зі специфікацією. Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області від 21.07.2006 було вирішено оформити право власності на квартиру житловому будинку по [ADDRESS] за відповідачем [PERSON]. Вважає, що, оскільки шлюб між ними укладено ще у 1999 році, то вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Зараз подружжя проживає разом та не має наміру розривати шлюб, однак, оскільки фактично набута квартира, у якій вони мешкають є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то вважає, що має право юридично оформити своє право власності на ? її частину. Зазначає, що відповідач заперечує проти цього, та стверджує, що лише він є її власником, так як договір дольової часті у будівництві житла було укладено на його ім'я та виконавчим комітетом Нововолинської міської ради Волинської області було вирішено оформити право власності саме на [PERSON] Окрім цього, він вважає, що оскільки більшу частину коштів на оплату нашої квартири вони отримали від його матері, яка мешкає та працює за кордоном, то відповідно він має більше прав на це майно. Коли позивачка просить відповідача укласти з нею договір про поділ цієї квартири за взаємною згодою та посвідчити його у нотаріуса, він або просто ігнорує її прохання або переводить розмову на іншу тему. Такі постійні відмовки чоловіка ставлять під сумнів довіру до нього та впевненість у тому, що її ніколи не виселять з цього житла і що вона така сама його власниця, як і чоловік, хоча це і не закріплено юридично. Від шлюбу є малолітній син [PERSON], 2001 р.н. Зважаючи на таку незрозумілу поведінку відповідача та сумніви, що виникли стосовно їхнього подальшого мирного та злагодженого проживання разом у шлюбі, вважає, що оформлення юридично за нею права власності на ? частину квартири буде додатковою гарантією у забезпеченості її майбутнього та благополуччя сина. Окрім цього, не заперечує, що більшу частину коштів на оплату спірної квартири давала мама відповідача, однак її батьки також дали значну суму грошей на її придбання, облаштування та вмебльовування. Окрім цього, оскільки квартира була придбана вже понад 8 років тому, періодично вона потребувала проведення косметичних ремонтів, які здійснювались за їх із відповідачем спільний рахунок. Звертає увагу суду на те, що вона також вкладала свої особисті чималі кошти в облаштування квартири. Просить суд припинити режим майна спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання її майном спільної часткової власності, а саме визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], та стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та пояснила, що кошти, які пересилались матір'ю відповідача з Італії, а також кошти, що надавались батьками позивачки на придбання цієї квартири надавались позивачу та відповідачу саме як подружжю та з конкретним цільовим призначенням для спільної купівлі спірного житла з зазначених у ньому підстав, просила позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що усі кошти на придбання спірного помешкання були надані відповідачу його мамою, а відтак саме вона, а не будь-хто з подружжя, є власницею квартири [ADDRESS]. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30.01.1999 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.6). 01.07.2005 між відповідачем [PERSON] та ТзОВ «Житлобуд-2», в особі директора Стефоновича Л.С. було укладено Договір №31 дольової участі в будівництві житла в 41 квартирному житловому будинку [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до п. 1.1. даного Договору Виконавець приймає в дольову участь Дольовика по будівництву однієї двох-кімнатної квартири в 41-квартирному житловому будинку по [ADDRESS] з метою передачі новозбудованого житла Дольовику для його використання як постійного місця проживання у відповідності зі специфікацією. Вказаний житловий будинок було прийнято в експлуатацію згідно з актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, затвердженого рішенням виконкому №426 від 29.12.2005 року. Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №250 від 21.07.2006 (а.с.10) було вирішено оформити право власності на квартиру у 41 квартирному житловому будинку по [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира була набута відповідачем за час перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Оскільки квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] за час перебування у шлюбі та не є такою, що вилучена з цивільного обороту, суд приходить до висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що оскільки усі кошти на придбання квартири були надані матір'ю відповідача, саме вона є власником даного помешкання. Окрім того, ці обставини не були підтверджені жодними допустимими доказами. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Отже, не зважаючи на ту обставину, що позивач та відповідач не мають наміру розривати шлюб, законодавець надає їм можливість за ініціативою одного з них провести поділ спільно набутого майна, в тому числі квартири [ADDRESS], а у зв'язку з незгодою відповідача врегулювати питання мирним шляхом, зробити це в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки розмір часток подружжя у праві власності на квартиру [ADDRESS] не змінено домовленістю та шлюбним договором між ними, суд вважає, що розмір цих часток є рівним та становить по ? частині спільної квартири, право власності на які суд і визнає за кожним із них. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До стягнення з відповідача в користь позивача підлягають понесені нею судові витрати, а саме 453, 60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved