Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона, її чоловік [PERSON] та інші члени родини володіли на праві спільної сумісної власності квартирою № 23 в будинку № 22 по вулиці Садовій в місті Львові. 15.10.2004 року її чоловік помер. В другій половині травня 2011 року з ухвали Залізничного районного суду міста Львова від 18.05.2011 року їй стало відомо, що у вказаному суді відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності. Зі змісту позовної заяви та додатків до неї вона дізналася, що існує заповіт її покійного чоловіка [PERSON], укладений ним 29.09.2004 року в с. Сусолів Самарського району Львівсь кої області, згідно з яким все своє майно, в тому числі частку в спільній квартирі, він заповів племіннику [PERSON] Вважає, що в даному випадку порушені її цивільні права, так як даний заповіт не може вважатись дійсним, оскільки в момент його укладен ня її чоловік [PERSON] страждав психічним розладом та за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Практично з 1990 року її чоловік постійно деградовував, зловживаючи спиртними напоями, ніде не працював, одноразові заробітки витрачав повністю на придбання спиртних напоїв. Практично, з того часу по день смерті [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в обласній психіатричній лікарні та в стаціонарних від діленнях ОКЗ ЛОР «ЛОДКНД» більше сорока разів. Так як правочин її чоловіком був укладений в стані, при якому він не ро зумів значення своїх дій та не міг керувати ними, укладений заповіт не відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України та підлягає визнанню недійсним в по рядку ст. 225 цього Кодексу як такий, що суперечить закону та моральним засадам суспільства. З урахуванням наведеного, позивач просила суд призначити посмертну судово-психіатричну експертизу для встановлення стану здоров’я [PERSON] та можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту; визнати [PERSON] недієздатним в момент укладення заповіту 29.09.2004 року; визнати недійсним заповіт, складений 29.09.2004 року [PERSON] на користь [PERSON] та зареєстрований в реєстрі сільської ради за № 41. В подальшому позивач зменшила свої вимоги та виключила вимоги про визнання [PERSON] недієздатним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав, зазначених у заяві, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Заперечив твердження позивача про постійну деградацію [PERSON] Вказував, що [PERSON] з 10.02.1990 року перебував у шлюбі з [PERSON], яка у 1997 році виїхала в Італію на заробітки. Протягом всього часу [PERSON] не приїжджала на Україну та не спілкувалась з його дядьком - [PERSON], а тому, на його погляд, не може стверджувати про його деградацію. Крім того, зазначав, що [PERSON] з 22.07.2003 року по 31.08.2004 року отримував пенсію як інвалід 3 групи загального захворювання. Вказував, що протягом 2004 року його дядько перебував на лікуванні у лікарні на Броневій, жодних зауважень чи діагнозів з приводу психічного стану [PERSON] з боку лікарів не було. Крім того, дядько протягом останніх життя, аж до смерті, здійснював сторонній догляд за своєю мамою - [PERSON], [INFO] Позивач взагалі не з'явилась на похорон [PERSON] Поховання дядька здійснила його мама - [PERSON] Він та члени його родини постійно спілкувались з дядьком, аж до моменту смерті та не помічали жодних психічних відхилень, які б могли бути підставою для обмеження дієздатності, та жодних дій, які б свідчили про неадекватність поведінки чи неможливість керувати своїми діями та усвідомлювати настання правових наслідків вчинення цих дій. Аж до моменту смерті [PERSON] повністю обслуговував себе та свою престарілу матір - [PERSON], отримував пенсію, сплачував рахунки, адекватно сприймав свій стан, оточуючих та навколишнє середовище, не мав жодних ознак щодо зниження пам'яті, змін інтелекту, які б перешкоджали повсякденному самообслуговуванню, функціонуванню, вирішенню певних соціальних задач, або які б свідчили про порушення розуміння ним того, що відбувається навколо з некритичною оцінкою себе, свого стану, своїх намірів та вчинків. Просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про день та час розгляду справи повідомлялась належними чином, причини неявки свого представника не повідомила. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з’ясувавши дійсні обставини справи дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер 15.10.2004 року. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15.10.2004 року серії 1-СГ № 358852. 29.09.2004 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Сусолівської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 41, згідно з яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом має право, свєму племіннику [PERSON] Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. В силу ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). За змістом ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Секретар сільської ради це посадова особа органу місцевого самоврядування і відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5, має право посвідчувати заповіти. Як вбачається з матеріалів справи секретар Сусолівської сільської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] мала станом на 29.09.2004 року повноваження щодо посвідчення заповітів відповідно до ст. 1251 ЦК України. Згідно зі ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. За змістом ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. У відповідності до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з пояснювальною запискою [PERSON], посвідченою секретарем Сусолівської сільської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за № 38, остання працювала в цей період секретарем Сусолівської сільської ради. Засвідчила, що [PERSON], [INFO], який проживав в [INFO], 29.09.2004 року склав заповіт у Сусолівській сільській раді та станом на дату складання заповіту був дієздатним. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що при складенні оскаржуваного заповіту від 29.09.2004 року було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення: особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено, заповіт підписано заповідачем у присутності секретаря сільської ради, заповіт посвідчено уповноваженою на те посадовою особою органу місцевого самоврядування. В обґрунтування власних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] в момент укладен ня заповіту страждав психічним розладом та за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через зловживання алкогольними напоями. Вказувала, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в обласній психіатричній лікарні та в стаціонарних від діленнях ОКЗ ЛОР «ЛОДКНД» більше сорока разів. З письмових пояснень мешканки [INFO] Н.Є. від 14.07.2013 року, засвідчених головою Сусолівської сільської ради, вбачається, що Сеньків дуже часто приїжджав у село до своєї мами. Любив природу, ходив в ліс по гриби. Вмів дати добру пораду, намагався допомагати. Протягом життя аж до смерті [PERSON] не помічала жодних ознак зниження пам’яті, зниження інтелекту або якихось дивацтв. Односельчани його поважали та у 2002 році висунули кандидатом на посаду сільського голови. Згідно з письмовими поясненнями адміністратора Храму «[PERSON]Іс. Христа» с. Сусолів прот. [PERSON] від 15.07.2013 року, засвідчених головою Сусолівської сільської ради, [PERSON] звертався до нього високо толерантно, з повагою. Розумових відхилень [PERSON] не виявляв, з його сторони не спостерігалося негативної поведінки. В письмових поясненнях від 11.07.2013 року, засвідчених головою Сусолівської сільської ради, однокласник [PERSON] – [PERSON] повідомив, що коли [PERSON] був у селі, вони ходили на рибалку, по гриби. Допомагали один одному обробляти ділянки. [PERSON] був душею компанії, мав організаторські здібності, любив випити та розвеселити компанію. Останні роки – 2002-2004 р.р. [PERSON] майже постійно перебував у селі, доглядав матір. Він був справедливою, доброю людиною. Жодних психічних розладів чи дивацтв не спостерігав. Користувався авторитетом серед односельчан. У 2003 році [PERSON] був висунутий кандидатом на голову сільської ради, але зняв свою кандидатуру через онкозахворювання. Згідно з довідкою від 17.12.2003 року № 2455, виданою виконкомом Сусолівської сільської ради, [PERSON] проводив сторонній догляд за матір’ю [PERSON], [INFO]. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до норм ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. На виконання вказаних приписів процесуального законодавства судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Комунальному закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня. Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи від 06.09.2013 року № 572 комісія прийшла до висновку, що [PERSON] на час підписання заповіту 29.09.2004 року стійким психічним розладом чи недоумством не страждав та не знаходився у тимчасовому хворобливому стані, виявляв розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Даний розлад не відноситься до тяжкого психічного розладу, тому за своїм психічним станом [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Свідок [PERSON], яка була сусідкою [PERSON] у м. Львові, в судовому засіданні надала свідчення, згідно з якими [PERSON] часто лежав у лікарні, перебував у лікарні і на день смерті. Зловживав алкоголем, коли жив сам за ним здійснювали сторонній догляд, не міг дати собі ради. Бачила його 3-4 рази на місяць, а решту часу, вважає, що [PERSON] перебував у лікарні. Свідок [PERSON], який був сусідом [PERSON], суду показав, що [PERSON] зловживав алкоголем, він особисто 4 рази відвозив останнього до психлікарні. Коли вживав алкоголь, був неадекватним, пропив всі речі з квартири. Останні роки до смерті він з хати не виходив, йому квартиранти носили пити. Свідок [PERSON] надала суду свідчення, згідно з якими її бабуся до 1998 року проживала за адресою: [INFO] та була сусідкою [PERSON] вона часто гостювала в бабусі. Бачила, що [PERSON] зловживав алкоголем. Протягом року 4-5 разів лікувався у лікарні, коли пив був неадекватним. Показання свідків зі сторони позивача щодо стану здоров’я та поведінки [PERSON] повністю суперечать поясненням свідків зі сторони відповідача, не ґрунтуються на належних та допустимих письмових доказах, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, з наявних в матеріалах справи актів, складених сусідами [PERSON], вбачається, що позивач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] з 1997 року, а тому суд вважає, що зробити висновок відносно того, що [PERSON] внаслідок зловживання алкоголем мав психічний розлад і не міг керувати своїми діями неможливо. Таким чином в ході розгляду справи не було зібрано доказів тому, що на час складання заповіту не було волевиявлення [PERSON] на вчинення заповідального розпорядження шляхом складення оскаржуваного заповіту. Позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд приходить до висновку про неможливість з наведених позивачем підстав визнати даний заповіт недійсним. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed