Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнили, в обґрунтування якого зазначили, що рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 23 березня 2012 року по справі №2-3127/12 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, було визначено частку у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO], на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], встановивши, що [PERSON] та [PERSON] належало по ? частині вказаного нерухомого майна. Також, суд визнав за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], у рівних частках в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Так, за рішенням суду [PERSON] належить ? частини майна, [PERSON] - ? частина. Після отримання на руки примірника рішення суду, позивачі звернулись за державним актами на право власності на земельну ділянку до Управління Держкомзему у м. Луганськ Луганської області. 30.12.2012 року їм було видано державні акти, в яких вказано, що частки у спільній власності по ?, що суперечить рішенню суду та дійсним обставинам. За досудовим врегулюванням виниклої ситуації позивачі звертались із письмовою заявою до Управління Держкомзему та державних кадастрових реєстраторів, однак їм було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного просили визнати протиправними державні акти на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], які видані на ім'я позивачів. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Ухвалою суду від 18 вересня 2013 року було прийнято уточнену позовну заяву, за якою до участі у справі було залучено у якості співвідповідача Управління Держземагенства у м. Луганську Луганської області як компетентний територіальний орган Держземагенства /а.с.23/. Відповідачем - Головним управлінням Держземагенства у Луганській області було надано письмові заперечення проти позову, в якому зазначено, що відповідно до Положення про Управління (відділ) Держземагенства в місті. Затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012р.№ 258, Управління Держземагенства в місті є територіальним органом Держземагенства України і підзвітно та підконтрольне Держземагенству України та відповідно Республіканському комітету по земельних ресурсах АР Крим, Головному управлінню Держземагенства в області. На території міста Луганська таким територіальним органом Держземагенства є Управління Держземагенства у м. Луганську Луганської області. Відповідно до ч.14 п.4 Положення визначено, що Управління (відділ) Держземагенства в місті відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі здійснює ведення державного земельного кадастру та отримує інформацію про ведення земельних ділянок. Відповідач просив слухати справу за відсутності уповноваженого представника. Відповідач - Управління Держземагенства у м. Луганську Луганської області також надав письмові заперечення проти позову, в якому просив слухати справу за відсутності уповноваженого представника, та просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із відсутністю повноважень по виконанню рішення суду у випадку задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, всебічно та об'єктивно дослідивши обставини справи, та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних п наступні фактичні обставини. У відповідності зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання чи оспорювання, ст. 16 названого кодексу визначені способи захисту цивільних прав судом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні процесуальні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, не потребують доказуванню факти, встановлені судом у чинних рішеннях. А саме : Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 23 березня 2012 року по справі №2-3127/12 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, було визначено частку у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO], на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], встановивши, що [PERSON] та [PERSON] належало по ? частині вказаного нерухомого майна. Також, суд визнав за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], у рівних частках в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Проте шляхом математичних розрахунків було визначено, що за рішенням суду [PERSON] належить ? частини майна, [PERSON] - ? частина. Вказане рішення набрало законної сили. Після отримання на руки примірника рішення суду, позивачі звернулись за державним актами на право власності на земельну ділянку до Управління Держкомзему у м. Луганськ Луганської області. 30.12.2012 року їй було видано державні акти, в яких вказано, що частки у спільній власності по ?, що суперечить рішенню суду та дійсним обставинам. За досудовим врегулюванням виниклої ситуації позивачі звертались із письмовою заявою до Управління Держкомзему та державних кадастрових реєстраторів, однак їм було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. У зв'язку із тим, що Державні акти виданні Управлінням Держкомзему не відповідають рішенню суду та дійсності, позивачі звернулись із заявою про роз'яснення ситуації від 29.04.2013р. до Управління Держкомзему у Луганській області. Листом № 8-6-30/3346 від 27.05.2013р. Головне управління Держземагенства у Луганській області, їм було запропоновано звернутись до державних кадастрових реєстраторів, бо на даний час державні акти не видаються, бо не передбачені законодавством. Звернувшись до державних кадастрових реєстраторів в усній формі [PERSON] пояснили, що при наявності виданих та зареєстрований державних актів на земельні ділянки не можливо видати будь-який інший документ, як то витяг на право власності тощо. Згідно із ст.. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно із ч. 2 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, крім Державного акту на право власності на право власності на землю (ч. 1 ст. 126 ЗК України), набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Оскільки Державний акт не є правочином, а підтверджує право власності або постійного користування земельною ділянкою (с. 126 ЗК України), то в даному випадку може йтись про протиправність отримання або видачі Державного акту на право власності, тому що право на землю або є, або його немає. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Крім того, за положеннями ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування прийнято рішення (акт) яке порушує права іншої особи щодо володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою, такий акт слід визнавати недійсним. Звернувшись до державних кадастрових реєстраторів в усній формі [PERSON] пояснили, що при наявності виданих та зареєстрований державних актів на земельні ділянки не можливо видати будь-який інший документ, як то витяг на право власності тощо. Таким чином, відповідно до діючого законодавства на даний час виправити помилку, або видати витяг про право власності на земельну ділянку не є можливим. Згідно із ст.. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно із ч. 2 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, крім Державного акту на право власності на право власності на землю (ч. 1 ст. 126 ЗК України), набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Оскільки Державний акт не є правочином, а підтверджує право власності або постійного користування земельною ділянкою (с. 126 ЗК України), то в даному випадку може йтись про протиправність отримання або видачі Державного акту на право власності, тому що право на землю або є, або його немає. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved