Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y, випуску 2006 року, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], колір сірий, тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ММРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області 21.07.2006р. та зареєстрованого тією ж установою 21.07.2006р., укладеного між ним та [PERSON] 06 жовтня 2011 року; визнати за ним право власності на вказаний автомобіль; та зняти арешт з спірного автомобіля, який накладений постановою державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 05.03.2013р. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 06 жовтня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов якого відповідачка передала йому у власність автомобіль DAEWOO LANOS, а він в свою чергу сплатив їй грошову суму в розмірі 54 800,0 гривнь, про що була складена розписка в присутності трьох свідків. По причині зайнятості відповідачки договір купівлі-продажу належним чином не був оформлений, але було оформлено у нотаріуса довіреність терміном на 5 років, якою позивачу надавалось право керувати автомобілем DAEWOO LANOS, знімати з обліку, продавати, міняти, тощо. В подальшому відповідачка під будь-яким приводом ухилялась від укладення між ними належним чином оформленого договору купівлі-продажу транспортного засобу. Він вільно користувався автомобілем та здійснював поточний ремонт. На теперішній час він дізнався, що транспортний засіб знаходиться під арештом, накладений державним виконавцем Корабельного ВДВС ММУЮ. Вважає, що він набув право власності на транспортний засіб правомірно, а тому просив суд задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутність, просить ухвалити рішення на розсуд суду. Представник відповідача- Корабельний ВДВС ММУЮ- просила вирішити спір на розсуд суду, пояснила, що у них у відділі з 2010р. перебувають виконавчі листи стосовно стягнення з з [PERSON] різних сум заборгованості, а потім зведене виконавче провадження відносно відповідачки. Державним виконавцем було проведено опис та арешт усього майна, що належить відповідачці, в т.ч. й спірного автомобіля. Представник третьої особи- ПАТ „ПриватБанк"- надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просив вирішити заявлені позовні вимоги на розсуд суду. Вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є власницею автомобіля марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y, випуску 2006 року, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], колір сірий, тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ММРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області 21.07.2006р. 06 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір в усній формі про купівлю-продаж спірного автомобіля. Як на доказ укладення такого договору сторони посилаються на власноруч складену відповідачкою розписку про отримання від позивача коштів за належний їй автомобіль. Окрім того, відповідачка [PERSON] уповноважила довіреністю від 06.10.2011 року [PERSON] та [PERSON], що посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], представляти її інтереси в органах ДАІ, СТО, органах нотаріату, страхування та інших установах з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією, управлінням, технічним обслуговуванням, продажем (орендою, позичкою) належного їй транспортного засобу DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER]. Дійсність довіреності визначена строком до 06 жовтня 2016 року. 05.03.2013 року постановою державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на підставі виконавчого листа № 2-5074/2011, виданого 29.02.2012 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська, було накладено арешт майна боржника [PERSON], в тому числі і щодо спірного автомобіля та оголошення заборони на його відчуження. На виконання вказаної постанови спірний автомобіль був тимчасово затриманий інспектором ДАІ та поміщений та штрафмайданчик. Відповідно до ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством. У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Разом з тим, як зазначалося вище, ч. 2 ст. 220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 в якому зазначив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Судом встановлено, що хоча фактично волевиявлення сторін і було спрямовано на набуття [PERSON] права власності на автомобіль, проте фактично сторонами такий договір укладено не було, про що свідчить видання довіреності. Крім того, згідно із ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України, довіреність- це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За своєю правовою природою відносини представництва належать до організаційних майнових правовідносин, головним змістом яких є сукупність прав і обов'язків їх сторін по створенню передумов виникнення безпосередньо у того, кого представляють, прав і обов'язків внаслідок вчинення правочинів від його імені представником. Відповідно до ст. ст. 238, 244 ЦК України, довіреність не є правовим оформленням переходу права власності. Отже, сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, вчинення довіреності [PERSON] на користь [PERSON] не може бути підтвердженням набуття останнім права власності на спірний автомобіль, а лише набуття можливості вчинення юридично значимих дій відносно вказаного автомобіля від імені [PERSON] Торгівля транспортними засобами, що були в експлуатації, здійснюється відповідно до «Правил роздрібної торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами», затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 31 липня 2002 року № 228. Видача довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та передбачає перехід права власності до третіх осіб. Поміж іншого, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. п. 2, 7, 8 «Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Відповідно до п.8 «Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів» реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не вжили заходів щодо переоформлення автомобіля у порядку, визначеному «Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів». Суд зазначає, що розписка відповідачки [PERSON] про одержання коштів за спірний автомобіль і довіреність, видана нею на право керування й розпорядження автомобілем, не є в розумінні закону договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З розширеного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 20.06.2013р. вбачається, що спірний автомобіль є предметом обтяжень, на рухоме майно накладено арешти на підставі постанов про відкриття виконачих проваджень від 25.11.2009р. і від 01.03.2010р. та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.05.2011р. Позивач та представник його не довели свого позову і в частині звільнення автомобіля з-під арешту, оскільки не доведено умов, які б давали підстави для задоволення вимог в цій частині і виключення спірного автомобілю з-під арешту може привести до порушення інтересів іншіх обтяжувачів вказаного рухомого майна. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed