Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-24 00:00:00

06 березня 2013 року [PERSON] звернулась до Шосткинського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В подальшому позовні вимоги уточнювала і змінювала і остаточно ( а.с. 50-52, т.2) просила суд поділити спільне майно, виділивши [PERSON]: - транспортний засіб - РЕUGОЕОТ J15, 1987 року випуску, кузов № [NUMBER], білого кольору державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 06.02.2003 року, вартістю 25 000,00 грн. - холодильник «Самсунг» 2010 року, вартістю - 2 500,00 грн., м'який куточок на кухню «Париж», 2006 року, вартістю - 1800,00 грн., - телевізор „Самсунг", 2008 року, вартістю - 1700,00 грн., - пральну машину «Самсунг», вартістю - 3 500,00 грн., - кухонний гарнітур (вбудований), 2007 року, вартістю - 2000,00 грн., - шафу в коридор, довжиною 2 м, 2007 року, вартістю - 900,00 грн., - шафу в коридор, довжиною 2 м, 2008 року, вартістю - 700,00 грн., - шафу в коридор, довжиною 2 м, 2008 року, вартістю - 1 400,00 грн., - гарнітур дитячий, зеленого кольору, 2006 року, вартістю - 2500,00 грн.. - спальний гарнітур, 2007 року, вартістю - 5 500,00 грн., - комп'ютерний стіл, 2006 року, вартістю - 650,00 грн., - телевізор «Акай», 2005 року, вартістю - 1 200,00 грн., - шафа та 2 столи в «робочій» кімнаті, 2007 року, вартістю - 1500,00 грн., - газова плита, 2010 року, вартістю - 1700,00 грн. - торгівельний кіоск по [ADDRESS] в м. Шостка. Всього на загальну суму 54 750,00 грн. Виділити їй, [PERSON]: - мікрохвильову піч, 2005 року, вартістю - 600,00 грн., - музичний центр, 2005 року, вартістю - 1200,00 грн., - комп'ютер, принтер, сканер, 2006 року, вартістю - 1500,00 грн., - кухонне приладдя - посуд «Бергнер», вартістю - 3000,00 грн., - транспортний засіб - ВАЗ 21043, 2004 року випуску, кузов [NUMBER], двигун № [NUMBER], синього кольору, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 06.01.2005 року, який позивач оцінює на суму 25 000,00 грн.; - торгівельний павільйон «[INFO]» по [ADDRESS] в м. Шостка. Всього на загальну суму 31 300,00грн. Моторолер «Geely 125», д.н [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], залишити у спільній частковій власності, виділивши [PERSON] 1/2 частку спільного майна та [PERSON] 1/2 частку спільного майна, припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частини моторолера «Geely 125», д.н [NUMBER]. Причеп - кіоск пг-02і держномер [NUMBER] та причеп - кіоск пг-02і держномер [NUMBER], залишити у спільній сумісній власності. Стягнути з [PERSON] на її користь суму депозитного вкладу в Шосткинському відділенні банку «Надра», знятого [PERSON] в 2012 році, вже після розірвання шлюбу, в розмірі 1/2 частині, а саме 5 000,00 євро, що еквівалентно 50 000,00 грн. згідно курсу НБУ станом на час зняття коштів з депозиту [PERSON] в грудні 2012 року, та суму депозитного вкладу в Шосткинському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», в розмірі 1/2 частини від знятого 05.06.2012 року в розмірі 5000,00 євро, що еквівалентно 50 000,00 грн. згідно курсу НБУ станом на час зняття коштів з депозиту [PERSON] Свої вимоги мотивувала тим, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, нажите за час перебування в шлюбі. Також відмовилась від компенсації за різницю у вартості майна. Крім того просить стягнути на її користь з [PERSON] понесені нею витрати в сумі 957,20 грн. судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 600 грн. 24 квітня 2013 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який також неодноразово уточнював. Остаточні позовні вимоги (а.с.245-247, т.1) мотивував тим, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] ними було нажите наступне майно : - торгівельний павільйон «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] (вартість 40 тис. грн); - торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] (вартість 40 тис. грн); - торгівельний кіоск за адресою: [ADDRESS] (вартість 20 тис. грн.); - моторолер «Джиллі» 125, держ. номер [NUMBER], вартістю 786 грн.; - причеп-кіоск пг-02і держномер [NUMBER], вартість 20 000 грн.; - причеп-кіоск пг-02і держномер [NUMBER], вартість 20 000 грн.; - депозитний вклад в банку на [PERSON] в сумі еквівалентній 210 000 грн ; - депозитний вклад в банку на [PERSON] в сумі еквівалентній 10 500 грн.; - автомобіль ВАЗ-21043, 2004 р.в., який [PERSON] оцінює в 25 000 грн.; - автомобіль «РЕUGОЕОТ J15», 1987 р.в., який [PERSON] оцінює в 25 000 грн.; - грошові заощадження в сумі еквівалентній 90 000 грн., які [PERSON] внесла в якості передоплати на придбання двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] - пральна машина «Ел джі» 2003 р.в. ; - пральна машина «Самсунг», яку [PERSON] оцінює в 3 500 грн. ; - холодильник «Самсунг» 2009 р.в., який [PERSON] оцінює в 2500 грн. ; - микрохвильова піч «Ел джі» 2005 р.в , яку [PERSON] оцінює в 600 грн. ; - комп'ютер, принтер, сканер 2004 р.в., які [PERSON] оцінює в 1 500 грн. ; - кухонний гарнітур 2004 р.в. , який [PERSON] оцінює в 2000 грн.; - кухонне приладдя «Бергер», яке [PERSON] оцінює в 3000 грн.; - м'який куточок на кухні «Париж», який [PERSON] оцінює в 1 800 грн. - комп'ютерний стіл темно- коричневого кольору, який [PERSON] оцінює в 650 грн.; - спальний гарнітур 2004 р.в., вартістю 2 000 грн.; - музичний центр «Панасонік» 2004 р.в., вартістю799 грн.; - телевізор «Самсунг» 2006 р.в., вартістю 700 грн. ; - газова плита «Норд» коричневого кольору, яку [PERSON] оцінює в 1700 грн. ; - розкладний диван-трансформер коричневого кольору, вартістю 1500 грн.; - ДВД - плеєр «Ббк», 2007 р.в., вартість 500 грн.; - пилосос вишневого кольору, вартість 300 грн.; - електросоковижималка жовтого кольору, вартість 300 грн.; - кухонний комбайн «Вітек», вартість 310 грн.; - кутовий шкаф коричневого кольору, вартість 800 грн.; - електром'ясорубка білого кольору, вартість 700 грн.; - фотоапарат «Олімпус» , вартість 1000 грн. Окрім цього [PERSON] зазначає , що в нього залишилися боргові зобов'язання перед [PERSON] та [PERSON] в сумі 16 тис дол. США. Просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] та прийняти рішення, яким визнати за ним ([PERSON] ) наступне майно: - вбудованний кухонний гарнітур 2004 року випуску (2000 грн); - моторолер «Джиллі»125 д. н. [NUMBER], 2006 р.в.(786 грн); - торгівельний кіоск за адресою [ADDRESS], встановлений [PERSON] згідно рішення виконкому міської ради № 248 від 21.08.2003 року (20 000 грн); - мікрохвильову піч «єл джі» 2005 року випуску (600 грн); - телевізор «Самсунг» 2006 р.в. (700 грн); - музичний центр «Панасонік» 2004 р.в. (799 грн) - торгівельний павільйон «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] (вартість 40 000 грн); - автомобіль ВАЗ-21043 2004 р.в. який [PERSON] оцінює в 25 000 грн.; - спальний гарнітур 2004 р.в., вартістю 2000 грн. Разом на суму 91 885 гривень 00 копійок. Визнати за [PERSON] наступне майно: - торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] (вартість 40 000 грн) ; - причеп-кіоск пг-02і держномер [NUMBER], вартість 20 000 грн.; - причеп-кіоск пг-02і держномер [NUMBER], вартість 20 000 грн.; - автомобіль «РЕUGОЕОТ J15» 1987 р.в., який [PERSON] оцінює в 25 000 грн. (оскільки його перереєстрація на іншу особу неможлива, тому що номер кузова пошкоджений корозією); - пральну машину «Ел джі» 2003 р.в.; - пральну машину «Самсунг», яку [PERSON] оцінює в 3 500грн. (оскільки вона в даний час користується нею); - комп'ютер, принтер, сканер 2004 р.в., які [PERSON] оцінює в 1 500 грн.; - кухонне приладдя «Бергер», яке [PERSON] оцінює в 3 000 грн. - м'який куточок на кухні «Париж», який [PERSON] оцінює 1 800 грн.; - холодильник «Самсунг» 2009 р.в., який [PERSON] оцінює в 2 500 грн.; - комп'ютерний стіл темно- коричневого кольору, який [PERSON] оцінює в 650 грн. (оскільки вона в даний час користується ним); - газова плита «Норд» коричневого кольору, яку [PERSON] оцінює 1700 грн.; - розкладний диван-трансформер коричневого кольору, вартістю 1 500 грн. (оскільки [PERSON] в даний час користується ним); - Двд плеєр «Ббк» 2007 р.в., вартістю 500 грн. (оскільки [PERSON] в даний час користується ним); - пилосос вишневого кольору, вартістю 300 грн. (оскільки в даний час відповідачка користується ним); - електросоковижималка жовтого кольору, вартістю 300 грн. (оскільки відповідачка в даний час користується нею); - кухонний комбайн «Вітек», вартістю 310 грн. (оскільки [PERSON] в даний час користується ним); - кутовий шкаф коричневого кольору, вартістю 800 грн. (оскільки [PERSON] в даний час користується ним); - електром'ясорубка білого кольору, вартістю 700 грн. (оскільки [PERSON] в даний час користується нею); - фотоапарат «Олімпус», вартістю 1000 грн. (оскільки відповідачка в даний час користується ним). Разом на суму 125 060 гривень 00 копійок. Також просив покласти на [PERSON] судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки вимоги підтримала у повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] не визнала, зазначивши, що торгівельні павільйони належать фізичній особі - підприємцю [PERSON], а тому не включаються до спільного майна подружжя і поділу не підлягають. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні його позовних вимог, зазначив, що торгівельні павільйони були збудовані на кошти, які він позичав саме з цією метою у своїх знайомих, і відповідачка про це добре обізнана. [PERSON] не могла позичити гроші у своєї матері, бо вони перебували в напружених стосунках, про що свідчать листи, які [PERSON] (мати позивачки) писала [PERSON] Тому ці павільйони є спільною сумісною власністю і підлягають поділу. Щодо грошових вкладів у ПАТ КБ «Надра Банк» та ПТ КБ «Приватбанк», то грошовий вклад у ПАТ КБ «Надра Банк» на суму 10 000 євро - це його частка спільно нажитих коштів, а саме: [PERSON] мала вклад в «Надра Банк» на суму 20 000 євро; дізнавшись про цей вклад, він наполіг на розподілі вказаних коштів між ними. Депозит же в ПАТ КБ «Приватбанк» - це кошти його матері, а не спільно нажите майно. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав. Суд, заслухавши сторони, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєструваному шлюбі з 04 серпня 2000 року ( а.с. 13) по 30 квітня 2011 р. ( а.с. 14). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що є матір'ю [PERSON], яка перебувала в шлюбі з [PERSON] 13 років. Після розлучення з [PERSON] донька повернулась до неї «в чому була», взявши з собою лише «учбовий» стіл для дитини, більше ніяких речей донька не привозила, бо вона (свідок) проживає в однокімнатній квартирі, куди і повернулася донька і онука, тому в цю кімнату неможливо перевезти та поставити речі. Крім того [PERSON] змінив замки в будинку, де вони проживали сім'єю, і донька не могла туди потрапити. До зятя вона ставиться негативно, бо він не давав їй спілкуватись з донькою, внаслідок цього вона дійсно ображалась на доньку та писала їй листи, але це було у 1999 році, коли донька вже співмешкала з [PERSON] Після того стосунки у них налагодилися і вона позичала своїй доньці кошти на будівництво павільйонів, які донька ще не повернула. Щодо того як і коли придбавалось майно, свідок не знає, але зазначила, що коли зять і донька почали жити окремо, вона (свідок) допомагала клеїти шпалери доньці в зовсім пустих кімнатах. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що є матір'ю [PERSON] Її син з [PERSON] проживав в шлюбі з серпня 2000 року, навесні 2011 року вони шлюб розірвали, але ще жили разом до листопада 2011 року. У жовтні 2011 року [PERSON] підігнала до будинку вантажний автомобіль і забрала наступні речі: пральну машинку, стіл, високу шафу та 3 сумки з речами, її син допомагав все це вантажити. Також зазначила, що вона (свідок) деякий час була підприємцем і мала певні заощадження, так у листопаді 2008 році вона дала своєму сину більше 80 000 грн., котрі син повернув їй в грудні 2012 року. Пояснила, що син з невісткою проживали разом з нею (свідком) та її чоловіком в одному будинку за однією адресою, але вказаний будинок розділений і має два входи. У дворі будинку на даний час є автомобіль «Жигулі» жовтого кольору та автомобіль білого кольору, схожий на автобус. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року ( далі - Постанова) визначено, що майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Матеріалами справи: заявою [PERSON], як приватного підприємця (а.с. 167 т. 1), містобудівним паспортом від 14.03.2002 року № 25 ( а.с. 168 т. 1), випискою з протоколу та витягом з рішення виконкому ( а.с.169-171 т. 1), а також дозволом за № 25 від 14.03.2002 р. на розміщення малої архітектурної форми ( а.с. 172 т. 1), висновком на початок роботи ( а.с. 173 т. 1) підтверджується, що торгівельний павільйон (який має на даний час назву «[INFO]» ( а.с. 53, т. 1)), розташований в районі будинку [ADDRESS] в м. Шостка, належить [PERSON] як фізичній особі - підприємцю, а отже не є об'єктом спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], як фізичній особі -підприємцю, належав також торгівельний павільйон, розташований в районі будинку [ADDRESS] м. Шостка ( а.с. 177-182 т. 1). Відповідно до договору дарування від 14.12.2012 року [PERSON], фізична особа-підприємець, подарувала зазначений павільйон [PERSON] (а.с. 23 -25, т. 2), а земельна ділянка за вказаною адресою надана [PERSON], на підставі укладеного з Шосткинською міською радою договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 18.03.2013 р. ( а.с. 129, т. 1) Посилання [PERSON] на те, що вказані павільйони були збудовані за кошти, які він позичав з цією метою у [PERSON] та [PERSON] не враховуються судом, зважаючи на наступне. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], показала, що знає [PERSON] з дитинства, вони виросли в одному дворі; 10 квітня 2005 року він приїхав до неї у м. Донецьк (бо вона там навчалась), та попрохав позичити 8 000 доларів США на будівництво торгівельного павільйону. Вона погодилась, бо мала такі кошти, та позичила йому вказану суму строком на 10 років, про що ними був складений договір позики в одному екземплярі. Договір укладався та кошти були передані в гуртожитку, де вона мешкала. Суд критично ставиться до цих показів свідка, оскільки вона не змогла пояснити суду звідки у неї, студентки на той час, з'явилась така значна сума коштів. Також свідок зазначила, що [PERSON] вона взагалі не знає. З наданих копій договорів позики вбачається, що 07 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, згідно якого [PERSON] взяв у позику в [PERSON] 8 000 доларів США для будівництва та відкриття торгівельного павільйону спільно з [PERSON] біля будинку [ADDRESS] строком на 10 років без відсотків та пені. (а. с. 176, т. 1); а 10 квітня 2005 року на таких же умовах [PERSON] позичив 8 000 доларів США у [PERSON] на будівництво та відкриття спільно з [PERSON] торгівельного павільйону в районі будинку № [ADDRESS] м. Шостка.( а.с. 175, т.1) Разом з тим в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що про наявність вказаних договорів вона не обізнана, згоди на їх укладення не надавала, і коштів їй [PERSON] на будівництво павільйонів не давав, а вона позичала у своєї матері. Як вбачається з договору позики від 02 січня 2002 року [PERSON] позичила [PERSON] на невизначений термін гроші в сумі 40 000 грн. на будування торгівельних кіосків (а.с. 29, т.2) Посилання [PERSON], що [PERSON] не могла позичити кошти [PERSON], оскільки між ними напружені стосунки, що підтверджується образливими листами [PERSON] та наданою ним роздруківкою смс-повідомлень [PERSON], не враховуються судом, так як на вказаних листах (а.с. 50-52, т.1) відсутня дата їх написання, а [PERSON] в судовому засіданні показала, що писала їх в 1999 році, коли донька почала співмешкати з [PERSON], а потім з донькою примирилася. Надані ж [PERSON] роздруківки смс-повідомлень ( а.с. 187-197, т.1) судом як доказ не приймаються і оголошенню не підлягають, оскільки [PERSON] дозволу на їх оголошення не надавала, тому дослідження цього смс-листування буде порушенням, гарантованої статтею 31 Конституції України таємниці листування та втручанням в особисте життя [PERSON] в порушення ст. 32 Конституції України. Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як зазначено у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р.: у процесі розгляду спору факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню заінтересованою стороною, а наявність наданої в письмовій формі згоди другого з подружжя - з'ясуванню судом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-163цс12). В судовому засіданні встановлено, що письмової згоди [PERSON] на укладення договорів позик не надавала, а пояснення [PERSON], що [PERSON] навмисно відмовилась надавати згоду не підтверджено жодним доказом. Також суду не надано доказів, що позичені кошти [PERSON] передав [PERSON] або сам витратив саме на потреби сім'ї. Також, зважаючи на зазначене, боргові зобов'язання [PERSON] за вказаними договорами позик, не підлягають врахуванню при поділі майна. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] в порушення умов договору оренди, укладеного між ними 29.04.2011 р. (а.с. 40-42, т.1), подарувала торгівельний павільйон по [ADDRESS] в м. Шостка - судом не враховуються, оскільки вказані правовідносини між сторонами не є предметом розгляду в даній справі. Зважаючи на викладене, належний [PERSON] як фізичній особі-підприємцю торгівельний павільйон «[INFO]» та торгівельний павільйон по [ADDRESS], який належав їй як фізичній особі-підприємцю, торгівельний кіоск по [ADDRESS], належний [PERSON], як фізичній особі-підприємцю до складу спільного майна подружжя не включаються і поділу не підлягають. Вказуючи в якості спільно нажитого майна грошові заощадження у сумі 90 000 грн, внесені [PERSON] за обопільною згодою з відповідачем, в якості передоплати за квартиру ( а.с. 100, т.1), [PERSON] разом з тим жодних вимог щодо цих коштів не заявив ( а.с.245-247, т.1), тому суд цю суму не враховує при поділі майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, при цьому вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Сторонами не досягнуто згоди щодо вартості частини майна, не надано доказів щодо його дійсної вартості, та не заявлено клопотань щодо призначення відповідних експертиз, не зважаючи на неодноразові роз'яснення суду. Так, згідно даних Шосткинського МРЕВ ДАІ УМВС України в Сумській області за [PERSON] зареєстровані причепи ПГ 02 д.н. [NUMBER], та ПГ 02И, д.н. [NUMBER] (а.с. 120, т. 1), набуті в шлюбі з відповідачем. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо їх вартості та не надано суду доказів щодо дійсної вартості вказаних причепів, а надані [PERSON] довідки не можуть бути враховані судом, оскільки з них не зрозуміло, чим керувалась директор ТОВ МП «Завод автопричепів, запчастин», визначаючи вартість причепів у 20 000 грн. кожний, чи було враховано рік випуску причепів, їх технічний стан на дату оцінки (а.с. 248, 249, т. 1), тим більше, що вказані причепи, згідно пояснень сторін, перебувають у користуванні третіх осіб - суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо залишення вказаних причепів у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним право власності на 1/2 частину кожного причепу, та відмовити [PERSON] у відділенні вказаних причепів у власність [PERSON] Також сторонами не досягнуто згоди та не надано суду доказів щодо вартості: - спального гарнітуру, який [PERSON] оцінює у 5 500 грн., а [PERSON] у 2 000 грн.; - телевізору «Самсунг», який [PERSON] оцінює у 1 700 грн., а [PERSON] у 700 грн.; - газової плити «Норд», яку [PERSON] оцінює у 1 700 грн., але згідно Акту опису і арешту майна (а.с. 186, т.1) та пояснень [PERSON], плита перебуває у неробочому стані; - пральної машини «LG», яка перебуває в неробочому стані (а.с.186,. т. 1), тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог сторін щодо виділення вказаного майна у власність одного з них та вважає за необхідне залишити зазначене майно у спільній часткові власності сторін, визнавши за кожним право власності на 1/2 частку вказаного майна. Як зазначалось, до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Ні з пояснень сторін, ні з показів свідків, оскільки вони є протилежними, ні з матеріалів справи, зокрема акту опису та арешту майна від 09 квітня 2013 р.(а.с.186, т.1), неможливо встановити наявність у [PERSON] або [PERSON] наступного майна: пральної машини «Самсунг», трьох шаф довжиною 2 м кожна, гарнітуру дитячого, телевізору «Акай», шаф та 2 столів в «робочій» кімнаті, розкладного дивану, DVD-плеєру «BBK», пилососу вишневого кольору, електросоковижималки, електром'ясорубки, оскільки [PERSON] зазначає, що всі зазначені шафи та два письмові столи є власністю його батьків, а решту переліченого майна [PERSON] забрала (а. с. 32, т.1); [PERSON] зазначила, що забрала лише комп'ютерний стіл та куточок 1,8 м х 0,3 м (а.с.106, т.1); свідок [PERSON] показала, що донька привезла лише стіл, а свідок [PERSON] - що [PERSON] забрала пральну машину, стіл та високу шафу. Також сторонами не надано суду доказів, що вказане майно відчужене або приховане, тому суд не може враховувати ці речі і їх вартість при розгляді позовних вимог сторін. З врахуванням наявного на час розгляду справи майна, щодо вартості якого сторони дійшли згоди в судовому засіданні, виходячи з засад рівності часток, суд приходить до висновку про розподіл майна між сторонами наступним чином : - виділити у власність [PERSON] транспортний засіб PEUGEOT J5, 1987 року випуску, кузов № [NUMBER], білого кольору, державний номер [NUMBER] (який перебуває в його користуванні) кухонний гарнітур (вбудований), м'який куточок на кухні, холодильник «Самсунг» загальною вартістю 31 300 грн. (задовольнивши таким чином частково вимоги [PERSON].) та, частково задовольнивши вимоги [PERSON], - музичний центр «Панасонік» вартістю 799 грн. ( а.с. 49, т.1), а разом на суму 32 099 грн. - виділити у власність [PERSON] транспортний засіб ВАЗ 21043, 2004 року випуску, кузов [NUMBER], двигун № [NUMBER], синього кольору, державний номер [NUMBER] (який перебуває в її користуванні), комп'ютер, принтер, сканер, кухонне приладдя «Бергнер», мікрохвильову піч «LG» загальною вартістю 30 100 грн., задовольнивши частково її вимоги щодо поділу майна та, в задоволення вимог [PERSON],: комп'ютерний стіл, кухонний комбайн «Вітек», фотоапарат «Олімпус» загальною вартістю 1 960 грн., а разом на суму 32 060 грн. Пояснення [PERSON] щодо неможливості користування автомобілем PEUGEOT J5 в зв'язку з його непридатним станом, спростовуються його ж власними поясненнями в судовому засіданні, що він цим автомобілем перевозив речі після пожежі, яка сталася 04 жовтня 2013 року в торгівельному кіоску, розташованому в районі [ADDRESS], що належить йому як фізичній особі-підприємцю ( а.с. 59, т. 2). Не враховуються судом також пояснення [PERSON] щодо неможливості перереєстрації автомобіля PEUGEOT J5 в зв'язку з частковим пошкодженням корозією номера кузова, оскільки п. 15 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 7 вересня 1998 р. N 1388 передбачає можливість перереєстрації транспортного засобу після експертного підтвердження справжності ідентифікаційного номера. Не можуть бути враховані судом пояснення [PERSON], що кухонний комбайн «Вітек» та фотоапарат «Олімпус» є подарунками їй на 08 березня та День народження, оскільки доказів цього суду не надано, а [PERSON] в судовому засіданні вказане заперечив, зазначивши, що ці речі були придбані як спільне майно. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 4 та ч. 5 ст. 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пленум Верховного Суду України роз'яснив в пункті 25 Постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова), що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вказане виключає можливість задоволення вимоги [PERSON] про виділення йому у власність мопеду, оскільки враховуючи, що мопед «Джиллі», державний номер [NUMBER]( а.с. 184, т.1) є неподільною річчю та враховуючи відсутність згоди [PERSON] на отримання грошової компенсації, [PERSON] вимоги про припинення її частки у спільному майні відповідно до ст. 365 ЦК України не заявив, грошову компенсацію на депозитний рахунок суду не вніс. Тому суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивачки про залишення вказаного мопеду у спільній частковій власності, визнавши право [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку зазначеного мопеду за кожним. Відповідно до п. 21 Постанови вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до абз. 3 п. 28 Постанови у разі використання одним із подружжя спільних коштів всупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Договором строкового банківського вкладу «Мій вибір» № 216116 від 22.11.2007 р. підтверджується, що на ім'я [PERSON] був відкритий вкладний (депозитний) рахунок, сума вкладу - 20 000 євро.; дата повернення вкладу - 22 листопада 2008 року, повернення коштів здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок № [NUMBER]. ( а.с. 37, 147 т.1). 24 листопада 2008 року [PERSON] звернулася в банк з заявою про видачу готівки з вказаного рахунку у сумі 11 815, 56 євро (а.с. 149, т.1). В судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що між нею та відповідачем виникла сварка з приводу цих коштів, а тому вона їх зняла і віддала всю суму - 20 000 євро з відсотками [PERSON], який відкрив на своє ім'я вкладні рахунки у «Приватбанк» та «Надра Банк» і вказані кошти розмістив на цих рахунках. [PERSON] заперечував, що дружина давала йому кошти. Згодом сторони визнали, що дійсно вони розділили цей вклад між собою. Отримання коштів [PERSON] підтверджується, також відповіддю ПАТ КБ «Надра Банк» від 03.07.2013 р., якої вбачається, що на ім'я [PERSON] 24 листопада 2008 року був відкритий депозитний рахунок на суму 10 000 євро (а. с. 198, т.1) Оскільки в судовому засіданні встановлено, що кошти, які зберігались на рахунку [PERSON] в ПАТ КБ «Надра Банк» це його частка - вимога [PERSON] про стягнення на її користь 1/2 частини цього вкладу - задоволенню не підлягає. Також [PERSON] мав вкладний рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відповіддю банку (а.с. 46, т.2). З даного листа вбачається, що на ім'я [PERSON] було відкрито рахунок 25 листопада 2010 р. (дата закриття 26.11.2010 р.), 26.11.2010 р. (дата закриття 28.11.2011 р.) та 01.02.2011 р. (дата закриття 05.06.2012 р.). В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що кошти на цих рахунках - це гроші, які належать його матері [PERSON], а не спільне сумісне майно з [PERSON], а тому поділу не підлягають. Суд критично ставиться до цих пояснень [PERSON] та наданого ним договору позики від 11 листопада 2008 року, укладеного між ним та його матір'ю, (а. с. 183 , т. 1), оскільки відповідач в ході розгляду справи спочатку зазначав, що мати дала йому ці кошти на зберігання, згодом почав наполягати, що він позичив у матері ці кошти, потім знову пояснив, що ці кошти були у нього на збереженні. Допитана в судовому засіданні 29 квітня 2013 року свідок [PERSON] також пояснювала, що це вона дала (а не позичила ) кошти сину. Крім того, суд звертає увагу, що договір позики був наданий [PERSON] в якості доказу 05 липня 2013 року вже після допиту його матері в якості свідка. Тому суд приходить до висновку, що вказані кошти, які знаходились на рахунках в ПАТ КБ «Приватбанк» є спільною сумісною власністю сторін, а пояснення [PERSON] та наданий договір позики суд розцінює як спробу останнього приховати вказане майно від розподілу. Пунктом 30 Постанови визначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як вбачається з пояснень [PERSON] та не заперечується іншою стороною на останньому рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» знаходилось 80 000 грн., тому до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає 1/2 вказаних коштів, а саме 40 000 грн., які знаходились на рахунку [NUMBER] у ПАТ КБ «Приватбанк» згідно договору SAMDN27000713069575 до 05.06.2012 року.

Outcome: partial