Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-30 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період з 29 березня 2002 року по 30 листопада 2010 року працювала на ДП «Ладижинський завод «Екстра» на посаді апаратника підготовки виробництва. Наказом № 1 від 29 листопада 2010 року її було звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільнені з роботи відповідач не виплатив їй заборгованість із заробітної плати. 20 грудня 2007 року Ладижинського міського суду Вінницької області винесено судовий наказ у справі №2н-57/2007, яким стягнуто з ДП "Ладижинськиу завод "Екстра" на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9911 грн 29 коп. 09 квітня 2012 року рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області на її користь стягнуто компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 3663 грн 74 коп., у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2010 року по 30 квітня 2011 року відмовлено у зв'язку з пропущенням строків давності. Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати з нею було проведено лише 12 грудня 2012 року. Посилаючись на порушення відповідачем трудового законодавства, [PERSON] просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2010 року по 11 грудня 2012 року у сумі 20249 грн 18 коп. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак направила суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь 9055 грн 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 травня 2011 року по 06 грудня 2012 року, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила розглядати справу у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, на що вказують наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. За цих обставин, суд на підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи думку позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Представник відповідача [PERSON] надіслав до суду письмові пояснення та заперечення проти позову [PERSON], в яких позов не визнав та просив відмовити у його задоволені, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що 18 грудня 2007 року господарським судом Вінницької області порушено провадження в справі № 5/10-08 про банкрутство ДП «Ладижинський завод «Екстра», а ухвалою господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2008 року складено реєстр вимог кредиторів, визнаних боржником, де в резолютивній частині вказано: «заробітна плата працівників - 291702,00 грн. - друга черга». Згідно ст. 31 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 року) кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею, зокрема, у другу чергу задовольняються вимоги, що виникли із зобов'язань банкрута перед працівниками підприємства-банкрута. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги. Вимоги, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними». Тобто, питання, що стосуються погашення заборгованості по заробітній платі підприємства, щодо якого розпочата процедура банкрутства, повинні вирішуватися згідно процедури, встановленої спеціальним Законом, яким є ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 року, тобто на день відкриття провадження в справі про визнання банкрутом). Провадження в справі про визнання ДП «Ладижинський завод «Екстра» банкрутом не закрито і чергове судове засідання по даній справі призначене на 24 жовтня 2013 року. ДП «Ладижинський завод «Екстра» не погасив борги кредиторів першої черги, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 року), не мав права погашати борги другої черги. За таких обставин посилання позивача на ст.117 КЗпП України, згідно якої «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку» є безпідставним, оскільки вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України немає. [PERSON] того, як на відсутність вини у невиплаті належних працівникам сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу посилається на важке фінансове становище підприємства, внаслідок якого у жовтні 2006 року була зупинена виробнича діяльність ДП «Ладижинський «Екстра» і відновлена лише у серпі 2012 року. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з'ясувавши позиції учасників судового розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 29 березня 2002 року по 30 листопада 2010 року працювала на ДП «Ладижинський завод «Екстра» на посаді апаратника підготовки виробництва. Наказом № 1 від 29 листопада 2010 року її було звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.7). 20 грудня 2007 року Ладижинським міським судом Вінницької області винесено судовий наказ у справі №2н-57/2007, яким стягнуто з ДП "Ладижинськиу завод "Екстра" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 9911 грн 29 коп. (а.с. 25). Розмір цієї заборгованості сторонами не оспорюється. Згідно листа ВДВС Ладижинського міського управління юстиції від 15 січня 2013 року № 258 заборгованість по заробітній платі ДП «Ладижинський завод «Екстра» перед позивачем, згідно судового наказу Ладижинського міського суду № 2н-57/2007 року у сумі 9911 грн 29 коп. погашена у повному обсязі 12 грудня 2012 року (а.с.9). 09 квітня 2012 року рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області на її користь стягнуто компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 3663 грн 74 коп., у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2010 року по 30 квітня 2011 року відмовлено у зв'язку з пропущенням строків давності (а.с.10). Ухвалою господарського суду Вінницької області від 18 грудня 2007 року прийнято до розгляду заяву Тростянецької ОДПІ про порушення провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства «Ладижинський завод «Екстра» Державної акціонерної компанії «Укрмедпром» і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2008 року затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, визнавши вимоги зі сплати заробітної плати працівників - 291702 грн - друга черга. Згідно довідки ДП «Ладижинський завод «Екстра» № 01-13-01/608 від 05 серпня 2013 року загальна сума вимог кредиторів, згідно реєстру станом на 05 серпня 2013 року становить 1054615,74 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, довів і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз'яснень даних у п. 21 зазначеної постанови при визначені середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (із наступними змінами і доповненнями). При визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з підприємства за затримку виплати працівникові всіх сум при звільненні, суд бере за основу розрахунок, наданий ДП «Ладижинський завод «Екстра», відповідно до якого розрахована сума середнього заробітку при звільненні за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01 травня 2011 року по 06 грудня 2012 року складає 9055 грн 80 коп. З даним розрахунком позивач погоджується і не оспорює. Таким чином, суд, установивши відсутність спору про розмір невиплачених належних звільненому працівникові сум, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з підприємства на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 травня 2011 року по 06 грудня 2012 року складає 9055 грн 80 коп. в порядку ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Доводи відповідача в тій частині, що у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно відмовити з тих підстав, що вини відповідача у невиплаті належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України немає, дане стягнення позивачем є заявленим в справі про банкрутство ДП «Ладижинський завод «Екстра» і буде погашатись відповідно до графіку черговості та вимог чинного законодавства, спростовуються наступним. За змістом ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 гл. VII «Оплата праці» КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а не цивільними чи господарськими й на них не поширюється правило ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тобто зі змісту цієї норми вбачається, що на відносини, які випливають із трудових, окремих сімейних та абсолютних правовідносин, мораторій не поширюється, а належні суми підлягають виплаті. Таким чином, ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також посилання представника відповідача на важке фінансове становище підприємства, внаслідок якого у жовтні 2006 року була зупинена виробнича діяльність ДП «Ладижинський завод «Екстра» і відновлена лише у серпі 2012 року не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved