Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з вказаним позовом до Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області (далі відповідач), посилаючись на те, що йому на праві власності належать земельні ділянки загальною площею 0,850 га, а саме земельна ділянка площею 0,250 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, а також земельні ділянки, площею 0,1319 га та 0,4677 га, цільове призначення яких ведення особистого підсобного господарства, які розташовані на території Яблунівської сільської радиМакарівського району Київської області. Право власності на вказані земельні ділянки посвідчувалось державними актами на право приватної власності на землю серії KB №0095, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 07.02.1997р. за №95, який ним було втрачено, у зв»язку із чим просив визнати за ним право власності на вказані земельні ділянки. В судове засідання позивач не з»явився, проте подав до суду заяву, в якій просив розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, надіслав заяву про розгляд справи без його представника, позовні вимоги визнав. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,850 га, яка складається з земельної ділянки площею 0,250 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, а також земельних ділянок, площею 0,1319 га та 0,4677 га, цільове призначення яких ведення особистого підсобного господарства, які розташовані на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області (а.с. 4-6, 22). Позивачем вказаний правовстановлюючий документ втрачено (а.с. 8). При цьому даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одночасно відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ст.61 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. При цьому, при зверненні до суду з даним позовом, позивач не обґрунтував в чому саме полягає порушення його права власності (права володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою), адже його право власності на спірну земельну ділянку ніким не оспорюється, не надано позивачем також доказів того, що його право власності на спірну земельну ділянку кимось не визнається. Одночасно відповідно до норм статті 392 Цивільного кодексу України передбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте таке право позивача має узгоджуватись з положеннями Цивільно-процесуального кодексу України, зокрема із положеннями статті третьої ЦПК України, частина перша якої передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно особа при зверненні до суду із позовом має обґрунтувати в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також надати докази на підтвердження таких обставин. Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги позивача ґрунтуються виключно на констатації тієї обставини, що позивачем втрачено правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, будь-який спір в даному випадку відсутній, оскільки на час подання вказаного позову до суду відомостей про те, що позивачу хтось перешкоджає володіти, користуватися чи розпоряджатися спірною земельною ділянкою не має, як і не має відомостей про те, що хтось оспорює чи не визнає право власності позивача на спірну земельну ділянку. При цьому позивачем не надається також належних і допустимих доказів на підтвердження обставини втрати правовстановлюючого документа на спірні земельні ділянки, а листроз»яснення, що міститься в матеріалах справи (а.с. 8), в жодному випадку не підтверджує вказаної обставини. Крім того, як вбачається з поданих позивачем письмових доказів, останній не звертався в порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до органів реєстраційної служби для реєстрації його права власності на спірну земельну ділянку, оскільки статтею 15 вказаного Закону регламентовано порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, який зокрема включає такі стадії як прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви,встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень, прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації тощо. Одночасно, як вбачається з доказів поданих позивачем (а.с. 8), представник позивача звертався тільки за відповідним роз»ясненням до реєстраційної служби в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян» та відповідно отримав відповідь на заяву про надання роз»яснення, що в жодному випадку не може бути доказом відмови реєстраційної служби в реєстрації права власності позивача на спірну земельну ділянку. Вказана позиція також узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року за № 5 зі змінами, де зазначається, що умовою звернення до суду про визнання права власності повинна бути відсутність можливості іншим чином підтвердити наявність права власності (наприклад, якщо немає другого примірника оригіналу правовстановлюючого документа). Як зазначає ВСУ, в таких справах заявник повинен подати докази відсутності можливості одержання чи відновлення відповідного правовстановлюючого документа. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, які входять до предмету доказування за позовними вимоги у даній справі позивачем не доведені належними і допустимими доказами, зокрема позивачем не доведена обставина порушення, оспорювання чи невизнання його права власності на спірну земельну ділянку, відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного правовстановлюючого документа, як і сама обставина втрати правовстановлюючого документатощо, а відповідно даний позов задоволенню не підлягає. При цьому судом не приймається визнання позову відповідачем, оскільки визнання ним позову в даному випадку суперечить нормам чинного законодавства України. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України поверненню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed