Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача недоплачені за час його роботи в освітньому закладі з 1 лютого 2005 року по 30 червня 2012 року надбавки: за вислугу років, науковий ступінь, звання доцента, а також щорічні допомоги на оздоровлення та грошові винагороди за сумлінну працю, відпускні кошти загальною сумою 120952,65 грн., мотивуючи заявлені вимоги тим, що вказані виплати передбачені педагогічним працівникам законодавством про освіту і не охоплювались умовами укладеного між сторонами контракту, проте не були виплачені йому відповідачем при проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Заочним рішенням Новозаводського районного суду від 08 січня 2013 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 118852 грн. 65 коп. та моральну шкоду в сумі 2000 грн., вирішено питання судових витрат. В апеляційній скарзі ЗАТ«Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок районного суду про необхідність стягнення на користь позивача коштів, є хибним, оскільки всі виплати, що проводились відповідачем [PERSON], обумовлені умовами укладеного між сторонами контракту, діяльність позивача не відносилась до науково-педагогічної, а отже виплата зазначених у позові надбавок [PERSON] не передбачена, а сумління праця позивача належними доказами не підтверджена. В письмових запереченнях позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним. Вислухавши суддюдоповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи частково заявлені [PERSON] вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи було встановлено, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а тому за період з 1 лютого 2005 року по 30 червня 2012 року з відповідача на його користь слід стягнути 118852 грн. 65 коп. недоплачених коштів та спричинену такими діями навчального закладу моральну шкоду в сумі 2000 грн. Однак, з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] працював з 1 лютого 2005 року за сумісництвом на 0,25 ставки, з 1 вересня цього року на 1,5 ставки за контрактом старшим викладачем в Чернігівській філії ЗАТ «Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет». З 1 вересня 2006 року позивач працював на посаді заступника директора Чернігівської філії з питань виховної роботи, професійної орієнтації та проведення практики на 0,5 ставки та за внутрішнім сумісництвом доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,0 ставки, з 1 вересня 2012 року доцентом кафедри міжнародних відносин на 1,5 ставки (а.с. 6-7). 30 червня 2012 року позивач звільнений з займаної посади у звязку з закінченням терміну контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Нормами ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. У разі порушення про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Наведене кореспондується з положеннями ст. 238 КЗпП України, за якими орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Пунктом 25 постанови Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати не є перебігом тримісячного строку звернення до суду за захистом порушеного права, якщо не оспорюється право на її одержання, а пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Глава ХVКЗпП України не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Таким чином, враховуючи наведені вище норми трудового законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що без обмеження тримісячним процесуальним строком розглядаються лише спори про невиплату працівникові нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Разом з тим, відповідач, як вбачається з пояснень сторін та наявних матеріалів справи, оспорював право [PERSON] на виплату належних йому сум, вважаючи, що правові підстави для заявлених позивачем виплат відсутні. Відповідно будь-які надбавки та доплати, що зазначені в позові, [PERSON] не нараховувались і за довідками, наданими суду апелянтом, навчальний заклад заборгованості по заробітній платі перед позивачем не має. Сам позивач вказував в ході розгляду справи про те, що звертався до відповідача з заявами з приводу проведених недоплат ще в 2010 році. Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вже з цього часу позивач був обізнаний про те, що, на його думку, положення про оплату праці працедавцем були порушені, але звернувся до суду лише 29 листопада 2012 року, тобто поза межами встановленого законодавством тримісячного строку звернення за захистом порушеного права. Позивач не просив суд поновити пропущений процесуальний строк і підстав для такого поновлення в ході судового розгляду не встановлено. Виходячи з наведеного, оскільки положення КЗпП України не передбачають винятків щодо застосування строків звернення до суду, а пропуск такого строку суду є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів вважає, що в задоволенні заявлених [PERSON] вимог слід відмовити з підстав пропуску визначеного законодавством процесуального строку звернення до суду. Відтак,

Outcome: dismissed