Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Сімферопольської міської ради АР Крим про визнання права власності у порядку спадкування, мотивуючі позовні вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] За життя спадкодавець заповіту не складала. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з: житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно технічного паспорта від 21.05.1996 року, загальна площа житлового будинку складає 118,9 кв.м., житлова - 51,5 кв.м. 04.04.2002 року [PERSON] звернувся до Другої сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим в Україні із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері - [PERSON], померлої [INFO]. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09.08.2013 року державним нотаріусом Другої сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим в Україні Дядя В.В. було відмовлено [PERSON], яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON] Зазначена відмова мотивована тим, що договір купівлі-продажу нерухомості не був посвідчений в нотаріальному порядку, як того вимагало чинне на той час законодавство. [PERSON] вважає вказану відмову необґрунтованою, оскільки житловий будинок належав [PERSON], чоловіку [PERSON], що помер [INFO], на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, який був укладений 15.03.1999 року за реєстровим №01990 на «Південно-Українській товарній біржі «Восток» між [PERSON] та [PERSON] Даний договір купівлі-продажу нерухомості був зареєстрований в СМБРТІ 23.03.1999 року, в книзі №218, за реєстровим №18809, проте нотаріально посвідчений не був . [INFO] помер [PERSON] Згідно з даними спадкової справи №360/2000, що була заведена у Другій сімферопольської державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON], [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], але за життя не встигла оформити свої спадкові права на вищевказане нерухоме майно. На момент смерті [PERSON], померлого [INFO] і [PERSON], що померла [INFO], [PERSON] проживав у вказаному житловому будинку, користувався ним, а також проживає і користується цим будинком до теперішнього часу. Протягом встановленого законодавством строку [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а отже позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. З урахуванням наведеного та посилаючись на статті 16, 1223, 1225, 1261 ЦК України позивач просив суд: визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, загальною площею 118,9 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування після смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Ухвалою суду Сімферопольська міська рада була замінена на Територіальну громаду в особі Сімферопольської міської ради. Представник позивача у судове засідання не зявилася. Надала до суду заяву в якій підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій просив прийняти судове рішення відповідно до вимог законодавства та продовжити розгляд справи у відсутність представника. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оглянувши інвентарну справу №25192 та прибудинкову книжку на спірний будинок, оцінивши наявні у справі докази і матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]., з наступних підстав. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. А відповідно до частини 3 вищенаведеної статті Закону, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Судом встановлено, що 28.05.1952 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] в м. Янгіюль Ташкентської області народився [PERSON] [INFO] помер [PERSON], після смерті якого у Другій сімферопольській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №360/2000. [INFO] [PERSON] померла. 04.04.2002 року до Другої сімферопольської державної нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини [PERSON], яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ Другої сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим в Україні за №330, та на підставі якої заведена спадкова справа № 260/2002, після смерті його матері - [PERSON], яка померла [INFO]. За життя [PERSON] заповіт не складала. Після її смерті залишилася спадщина, що складається з житлового будинку з надвірними побудовами [ADDRESS]. Як убачається з матеріалів цивільної справи та інвентарної справи на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS], вказана будинок належав [PERSON], який помер [INFO], на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, який був укладений 15.03.1999 року за реєстраційним №01990 на Південно-Українській товарній біржі «ВОСТОК» між [PERSON] та [PERSON] Вказаний договір зареєстрований в Сімферопольському міжміському бюро технічної інвентаризації 23 березня 1999 року, в книзі № 218, за реєстровим №18809. Згідно з матеріалами нотаріальної справи, [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], але за життя не встигла оформити свої спадкові права. Постановою державного нотаріуса Другої сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим Дядя В.В. за вих. №2485/02-31 від 09.08.2013 року [PERSON], що діє на підставі довіреності від імені [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Вказана відмова мотивована тим, що договір купівлі-продажу нерухомості не був посвідчений в нотаріальному порядку, як того вимагало діюче на той час законодавство, тобто правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає вимогам статті 47 ЦК Української РСР. За даними спадкової справи №260/2002, відкритої після смерті [PERSON], інші спадкоємці померлої [PERSON], крім [PERSON], до нотаріальної контори не зверталися. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України у пункті 1 Постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦКі строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про власність», чинного на час набуття спадкодавцем спірного майна, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Статті 47 і 227 ЦК Української РСР вимагали обов'язкове нотаріальне посвідчення угод купівлі-продажу житлових приміщень і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а правовими наслідками недодержання такої форми передбачалося недійсність цієї угоди. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року №121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за №399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції). Крім того, договір купівлі-продажу від 15.03.1999 року року має посилання на положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої така угода не підлягає нотаріальному посвідченню. Договір купівлі-продажу нерухомості, який був укладений 15.03.1999 року за реєстраційним №01990 на Південно-Українській товарній біржі «ВОСТОК» між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в Сімферопольському міжміському бюро технічної інвентаризації 23 березня 1999 року, в книзі № 218, за реєстровим №18809. Отже право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS], за час його життя, з момент реєстрації договору, було набуто спадкодавцем відповідно до діючого на той час законодавства, визнавалося державою і нікім не оспорено. Відповідно до частини 1 статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (стаття 525 ЦК Української РСР). Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункті 23 своєї Постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріусу в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як було встановлено судом, [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], але за життя не встигла оформити свої спадкові права, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на це майно в порядку спадкування за законом за наявністю обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину засновані на законі і підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про визнання за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], права власності на житловий будинок з надвірними побудовами [ADDRESS]. Відповідно до статті 214 ЦПК України, суд при ухваленні рішення, повинен, у тому числі, вирішити питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Суд не вирішує питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача, понесених останній судових витрат, оскільки [PERSON] про це не заявляв, а його представник не наполягав на цьому під час розгляду справи у суді. На підставі статей 42, 47, 227, 524-527, 549 Цивільного кодексу Української РСР,

Outcome: approved