Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-28 00:00:00

20.05.2005 між позивачем та відповідачем (позичальник) було укладено кредитний договір № ZPNVR050540643 (далі - договір). Відповідно до п. 1.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк по 18.05.2007 включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 2016,00 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 3,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0,15 % від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту плюс сума, яка розрахована відповідно до п. 3.10 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: починаючи з першого місяця, наступного за датою надання кредиту, щомісяця в період сплати, за який приймається період з «20» по «26» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 124,05 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом та відсотками. Як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, відповідачем не були виконані зобов'язання за договором, у зв'язку з чим позивачем визначено суму заборгованості відповідача станом на 12.09.2013 у розмірі 18 131,37 грн. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилами статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України та з огляду на умови договірних відносин між сторонами, відповідач зобов'язаний виконати свій обов'язок особисто та у строк визначений у договорі. Частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у випадку порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. Так, відповідно до п. 2.2.2 договору, позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 1.1, 3.1, 3.2 даного договору. Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного Договору. Згідно зі ст. 549 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.3.1, 2.3.2, 3.3 даного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,68% на місяць, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до п. 3.2 договору відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в п. 1.1 суми щомісячного платежу по кредиту разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. Отже, розрахунок відсотків позивачем зроблено вірно, виходячи з відсоткової ставки у 40,08% річних на поточну заборгованість та 80,16% на прострочену заборгованість. Таким чином, з огляду на невиконання відповідачем належним чином взятих на себе зобов'язання за договором, у нього виникла заборгованість: за кредитом у розмірі 991,26 грн.; за відсотками - у розмірі 6015,11 грн., а відтак у цій частині суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підляє задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 546, 547, 549 ЦПК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Позивачем розрахунок пені здійснено виходячи зі ставки у 0,15 % за кожен день прострочення. Проте, як вбачається з п. 4.1 договору, при порушенні позичальником кожного із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,00% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. За правилом частини третьої статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач на пропозицію суду, викладену в резолютивній частині ухвали про відкриття провадження у справі, не надав додаткових нормативних та документальних обґрунтувань заявлених позовних вимог в частині стягнення пені з відповідача. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 11 125,00 грн. є необґрунтованими, а відтак підстави для задоволення позову у цій частині - відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову на суму 7006,37. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано платіжне доручення від 20.09.2013, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 229,40 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на 38,64% від розміру заявлених вимог, сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 229,40*38,64% = 88,64 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial