Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ПП “Перевізник Люкс”, в якому просить визнати незаконними дії відповідача щодо її безпідставного звільнення з роботи, зобов’язати відповідача, негайно з дня набрання рішення суду законної сили, оформити на її ім'я та внести до її трудової книжки відомості про її працю на посаді диспетчера з 01.06.2008 року із врахуванням терміну вимушеного прогулу, який обраховувати по день (включно) винесення судом рішення, зобов’язати відповідача негайно з дня рішення суду, поновити її на займаній посаді із внесенням про це відповідного запису у трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 55013 грн., за невиплачену відпустку – 5109 грн., та моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. Позов обґрунтувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з червня 2008р. по жовтень 2009р., працюючи на посаді диспетчера без відповідного документального оформлення. Заробітна плата їй виплачувалась в розмірі 950 грн. в місяць. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 09.11.2012 року, залишено Ухвалою Апеляційного Суду Львівської області від 05.03.2013р. без змін, вину директора приватного підприємства “Перевізник Люкс” [PERSON] у використанні найманої праці неповнолітньої [PERSON] без відповідного документального оформлення було доведено повністю, однак його звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч. 1,2 ст. 172 КК України у зв’язку із закінченням строків давності. По даній справі позивачка була визнана потерпілою. Позивачка в судове засідання не з’явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідач в судове засідання з’явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення справи не заявив, що дає підстави відповідно до ст.169 ЦПК України справу розглядати у його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, а тому, суд приходить до переконання про можливість, відповідно до ст. 224 ЦПК України постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи та кримінальної справи №1-103/12 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч.2 ст. 172 КК України, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 09 листопада 2012 року Франківським районним судом м. Львова винесено постанову, якою [PERSON], на підставі ст. 49 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч.1,2 ст. 172 КК України. Крім того, даною постановою встановлено, що [PERSON] будучи директором приватного підприємства “Перевізник Люкс” прийняв на роботу неповнолітню [PERSON], [INFO], яка впродовж з червня 2008 року - жовтня 2009 року здійснювала трудову діяльність на вказаному підприємстві на посаді диспетчера, умисно використовував найману працю останньої без відповідного документального оформлення. Так, трудові відносини з [PERSON] не оформлені відповідним трудовим договором і не зареєстровані в центрі зайнятості, відповідного запису у трудовій книжці [PERSON] про її роботу диспетчером у ПП “Перевізник Люкс” не було зроблено. Заробітна плата виплачувалась без будь - якого документального оформлення. Окрім цього, [PERSON] не сплачував відрахування із заробітної плати [PERSON] до Фонду соціального страхування на випадок безробіття, Пенсійного фонду, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, отже на диспетчера [PERSON], як на працівника, не поширювались гарантії, передбачені чинним законодавством про працю та про соціальне забезпечення. В судовому засіданні [PERSON] свою вину визнав повністю та пояснив, що протягом червня 2008року -жовтня 2009року будучи директором приватного підприємства “Перевізник Люкс” прийняв на роботу неповнолітню [PERSON] диспетчером. При прийнятті на роботу з нею жодних договорів не укладалось, записів в трудові книжки не вносилось та вона не була зареєстрована в Центрі зайнятості. Заробітна плата виплачувалась без будь-якого документального оформлення, а від так не сплачував належні відрахування з заробітної плати. Отже, на дану особу, як на працівника, не поширювались гарантії, передбачені чинним законодавством про працю, про соціальну забезпечення. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що Ухвалою Апеляційного Суду Львівської області від 05.03.2013р. постанову Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2012 року залишено без змін, проте до Залізничного районного суду м. Львова з цивільним позовом про поновлення на роботі позивачка звернулася лише 13.05.2013 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. А тому суд приходить до переконання, що позовна вимога про поновлення позивачки на роботі не підлягає до задоволення. Оскільки з даної позовної вимоги випливає позовна вимога про виплату на користь позивачки заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 55013 грн., то відповідно дана позовна вимога також не підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про оформлення на ім’я позивачки та внесення до її трудової книжки відомостей про її працю на посаді диспетчера з 01.06.2008р. із врахування терміну вимушеного прогулу, який обраховувати по день (включно) винесення рішення, то слід зазначити, що Інструкція про порядок ведення трудових книжок затверджена Наказом Міністерства парці України, міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., відповідно до п. 1.1 якої встановлено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Пунктом 2.4. Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Як встановлено судом при прийнятті на роботу неповнолітньої [PERSON] відповідного запису у її трудовій книжці [PERSON] про її роботу диспетчером у ПП “Перевізник Люкс” не було зроблено, а відтак суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до часткового задоволення, а саме щодо внесення відповідного запису у трудову книжку [PERSON] про її роботу диспетчером у ПП “Перевізник Люкс” за період з червня 2008 року по жовтень 2009 року. Позивач, крім того, просить стягнути з відповідача на її користь 5109 грн. за невиплачену відпустку та моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено наявності заборгованості за невиплачену відпустку розмірі 5109 грн. та заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. Крім того, позивачкою не надано суду мотивованого розрахунку заборгованості, а відтак незрозумілий є з яких мотивів вона виходила визначаючи такий. Отже, з врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме відповідача слід зобов’язати внести до трудової книжки [PERSON] відомості про її працю на посаді диспетчера з червня 2008 року по жовтень 2009 року. В решті позовних вимог слід відмовити. В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави 229 грн.40 коп. судового збору.

Outcome: partial