Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-16 00:00:00

20 березня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про розірвання мирової угоди, в якій просить суд розірвати мирову угоду між ним та [PERSON], яка була затверджена ухвалою Старобільського районного суду Луганської області № 2/1230/890/2012 року від 10 вересня 2012 року. 03 вересня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою про розірвання мирової угоди між ним та [PERSON], яка була затверджена ухвалою № 2/1230/890/2010р.Старобільського районного суду від 12 вересня 2012року. В обґрунтуванню своєї позовної заяви позивач [PERSON] посилається на те, що згідно ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода досягається шляхом взаємних поступок, однак після підписання ним мирової угоди з його колишньою дружиною, [PERSON] щодо розподілу майна подружжя, ніяких поступок з боку самої [PERSON] не має та примирення з відповідачем по справі не настало. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав в повному обсязі свою позовну заяву. Пояснив примирення не настало, мирова угода, укладена між ним та колишньою дружиною, [PERSON], постійно нею грубо порушуються, майновий спір не врегульовано, мирова угода виконана лише частково, що є підставою для розірвання мирової угоди. Вважає, що до спірних правовідносин можливо застосувати норми ст.. ст.. 611,651,652 ЦК України, розірвавши мирову угоду на підставі ст.. 611 ЦК України, оскільки вважає мирову угоду цивільно-правовим договором. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги позивача не визнали, просили її не задовольняти та пояснили, що, дійсно мирова угода виконана лише частково, відповідачем по справі було забрано лише частину дитячих речей та деякі особисті речі, але відповідач вважає, що забрати її речі це її право, а не обов'язок. Представник відповідача по справі, вважає не можливим застосування норм ЦК України до спірних правовідносин. Суд, вислухавши сторони, представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, вважає вимоги [PERSON], з урахуванням їх уточнення, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно копії ухвали Старобільського районного суду Луганської області № 2/1230/890/2012 року від 10 вересня 2012 року (а.с.61-62) видно, що [PERSON] та [PERSON] уклали мирову угоду у присутності своїх представників, їм були роз'яснені положення ст.. 206 ЦПК України. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що фактично предметом зазначеного позову є спір між ним та [PERSON], який вже був вирішений 10 вересня 2012 року про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами у присутності їх представників. Згідно вимог ст. 175 ЦПК України - мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета спору. При цьому у разі укладання сторонами мирової угоди, суд постановляє ухвалу про закриття провадження по справі. А тому, закриваючи провадження по справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Згідно п. 2 ч. 1. ст. 205 ЦПК України - суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо зокрема сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом. Наслідки закриття провадження у справі передбачені ст. 206 зазначеного кодексу і в цьому разі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав не допускається. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 223 ЦПК України - після набрання рішення суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Старобільського районного суду Луганської області від 10.09.2012 року про затвердження мирової угоди між сторонами ніким оскаржена не була, та набрала законної сили. Суд дійшов висновку, що пред'явлення позову про розірвання мирової угоди не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), виконання чи не виконання мирової угоди - це не предмет позову, а питання примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди Крім цього, діючим законодавством не передбачено скасування судом першої інстанції ухвали суду про затвердження мирової угоди. Посилання позивача на норми ЦК України суд до уваги не приймає, оскільки мирова угода це формальна письмова домовленість сторін, а не договір в цивільно-правовому розумінні. За таких підстав суд вважає, що у задоволеню позову слід відмовити, оскільки даний спір вже був вирішений судом шляхом винесення ухвали про затвердження мирової угоди та діючим законодавством не передбачено скасування судом першої інстанції ухвали суду про затвердження мирової угоди На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed