Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою про захист прав споживачів, визнання договору недійсним (нікчемним) та застосування наслідків його недійсності, в якій зазначає, що у засобах масової інформації позивач знайшов рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в якому йшлося про швидке отримання техніки в лізинг за вельми привабливими умовами та з мінімальним пакетом документів. Позивача зацікавила інформація щодо сільськогосподарської техніки, а саме трактор Foton FT 454. Після телефонної розмови з регіональним відділенням ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в м. Запоріжжі, його запросили до офісу та попередили про необхідність мати при собі паспорт, ідентифікаційний код та грошові кошти в сумі не менше аніж 10% від вартості обраного ним товару для сплати першого внеску. Під час розмови з консультантом компанії [PERSON] йому було пояснено, що він може отримати трактор в лізинг після перевірки його даних службою безпеки та сплати першого внеску, що є гарантією його платоспроможності. [PERSON] до оплати першого внеску з договором ознайомлюватись не дала пояснюючи це тим, що робота з договором проводиться лише з клієнтами компанії під час його підписання та після оплати першого внеску, також сказала, що всі договори номерні і в неї мало часу в звязку з великою кількістю клієнтів. Консультант запропонувала сплатити перший внесок в найближчому банківському відділені та укласти договір, після чого через три дні йому за окрему плату буде здійснена доставка трактора за вказаною його адресою. 20 лютого 2013 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в особі представника [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 008151, предметом якого є сільськогосподарська техніка. Не дочекавши ані обіцяного дзвінка менеджера а ні поставки трактору він став телефонувати до [PERSON], яка в телефонній розмові повідомила про те, що після підписання договори фінансового лізингу передаються до головного офісу компанії, питання що виникають після підписання договорів не є в її компетенції та рекомендувала звернутися на гарячу лінію компанії. Позивач зателефонував на гарячу лінію, там відмовився від попередніх домовленостей щодо передачі трактора з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмета лізингу, а сплачена ним сума є комісією за організацію та оформлення договору. Його навмисно було введено в оману щодо істотної для нього умови умови та строку передачі йому у користування трактора ( предмета лізінгу. Текст договору є обємним та для вивчення та розуміння змісту потребує спеціальних знань та часу. Вважає, що договір повинен бути нотаріально зареєстрований. Умовами договору порушені його права як споживача встановлені ст. 15, 21 Закону на одержання необхідної доступної достовірної та своєчасної інформації , що спонукало його на здійснення цього правочину. Договором значно обмежені його права як споживача, встановлені ст. 4 Закону.. Вважає, що відповідач проводить нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману та є агресивною. Крім того вважає, що придбання товару по договору фінансового лізінгу, у тому вигляді в якому це робить відповідач, є фінансовою послугою повязаною з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після утримання відповідної ліцінзії Тому просить, визнати недійсним (нікчемним) договір фінансового лізингу № 008151, укладений 20.02.2013 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс». Стягнути на його користь з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» завдані йому збитки у подвійному розмірі, в сумі 21816,00 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та доповнили вказавши, що 20.02.2013р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №008151. Предметом договору є сільськогосподарська техніка. Позивач оплатив рахунок на суму 10800,00грн. з зазначенням платежу за угодою №008151, як було домовлено під час попередніх переговорів. Але компанія відмовилась передавати трактор з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена ним сума є комісією за організацію та оформлення договору, яка не повертається за жодних умов. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договору та сплачені ним кошти немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. 26.02.2013 року позивач завітав до регіонального представництва відповідача з усною вимогою повернути сплачені ним кошти а 01.04.2013 року відповідачем було отримано його письмову заяву від 25.03.2013 року з вимогою повернути йому кошти, сплачені ним на виконання недійсного(нікчемного)правочину договору фінансового лізингу № 008151 від 20.02.2013 року. Відповідач відмовився повертати сплачені ним кошти, мотивуючи тим, що сплачені ним кошти є реєстраційним платежем, який за умовами договору не підлягає поверненню. Вважають укладений між ним та відповідачем договір недійсним, оскільки правочин є договором про надання фінансових послуг, а тому правовідносини, які виникли між сторонами правочину, є правовідносинами у сфері надання фінансових послуг, відповідач не є фінансовою установою, немає відповідної ліцензії, договір нотаріально не посвідчений. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо способу отримання та розрахунку за предмет лізингу, продемонстровано як власність відповідача предмет лізингу,який відповідно п. 14.8 нікому не проданий, на нього відсутні прав третіх осіб та не існує судових спорів по ньому. При цьому жодних документів, що підтверджують право власності на предмет лізингу на момент підписання договору у відповідача не було. Крім того, умови договору носять агресивний та несправедливий характер по відношенню до позивача, оскільки жодним чином не передбачають відповідальності лізингової компанії в разі порушення договірних відносин, не містять гарантій придбання відповідачем бажаної техніки та гарантій її отримання позивачем, що також свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Умови договору містять істотний дисбаланс на шкоду йому як споживачу, а саме: - за умовами договору відповідач має лише одне зобовязання(п. 3.1) передати у користування та володіння йому предмет лізингу, проте його зобовязання мають 14 пунктів(п. 3.2); - п. 3.3.3, п.10.10 договору передбачено право вимоги відповідача від позивача відшкодування збитків, завданих внаслідок його дій або бездіяльності, порушенні майнових інтересів або ділової репутаціїв повному обсязі проте на відповідача не покладено жодної відповідальності за неналежне виконання договору а у позивача відсутнє право на таку вимогу; - п.3.3.4 передбачено право відповідача, без відома позивача, розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання позивачем умов договору(зокрема п. 3.2 даного договору), у позивача таке право відсутнє; - п.8.3 встановлено беззаперечне право відповідача на зміну розміру лізингових платежів; - кабальні умови містяться у п.8.15 договору, якими встановлено, що у разі відмови позивача погодитися на вимогу відповідача про збільшення вартості предмета лізингу, відповідач має право розірвати договір, після чого позивач зобовязаний протягом пяти діб повернути відповідачу предмет лізингу, при цьому сплачені позивачем лізингові платежі не повертаються взагалі; -п. 10.11. за умовами якого в разі дострокового розірвання договору за ініціативи позивача, на нього покладені штрафні санкції у вигляді 20% від сплаченої ним суми авансових платежів а реєстраційний платіж не повертається взагалі; - п. 14.6 договору, яким передбачено, що після підписання договору усі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Ця умова є підтвердженням того, що умови договору що пропонуються та розяснюються до його підписання і умови викладені в договорі можуть суттєво різнитися між собою. Позивач вважає, що його було введено в оману,а сам правочин є таким, що вчинений з використанням нечесної підприємницької практики. Просять задовольнити їх позов в повному обсязі, визнавши недійсним(нікчемним) договір №008151 фінансового лізингу, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та позивачем 20.02.2013 року, та стягнути з відповідача на його користь завдані йому недійсним правочином збитки в подвійному розмірі в сумі 21816,00грн. Відповідач у судове засідання не з'явився, просив слухати справу у його відсутності, надав письмові заперечення, з яких вбачається, що 20.02.2013р. між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №008150 з відповідними додатками до нього. За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Договір повністю відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору 20.02.2013р. позивачем було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 10800,00грн. Оскільки позивачем не було сплачено передбачений договором авансовий внесок у розмірі 50% від вартості товару, у відповідача відсутня можливість передати обраний ним товар у володіння та користування позивача. Умовами договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. На підставі викладеного просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. -свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 20.02.2013 року він на прохання позивача разом з ним та його дружиною поїхали в м. Запоріжжя з метою придбання позивачем трактора у лізинговій кампанії. Зважаючи на те, що позивач не має посвідчення на право керування трактором, а він має, і міг би перегнати трактор з Запоріжжя до місця проживання позивача. В Запоріжжі позивач трактор не отримав, пояснивши йому, що через три дні, за окрему плату, відповідач здійснить поставку трактор самостійно. -свідок [PERSON] пояснила, що дійсно в лютому місяці чоловік в засобах масової інформації знайшов рекламне оголошення Лізингової компанії Автофінанс, яка пропонувала повний спектр лізингових та фінансових послуг, з мінімальним пакетом документів та зателефонував за вказаним номером. Після телефонної розмови з регіональним представником компанії. Позивач розповів їй умови придбання трактора в лізину, які полягали в сплаті 10% від обраного товару до його отримання і наступними сплатами решти вартості протягом пяти років. Представник відповідача наполягла на обовязковій присутності її, тому 20.02.2013 року вона була присутня при укладанні договору фінансового лізингу, який до його підписання на ознайомлення не був наданий. Представник лізингової компанії надав їм рахунок для сплати першого внеску у розмірі 10 відсотків вартості трактора. Після сплати першого внеску, підписуючи договір і вона і чоловік були впевнені в тому, що його умови є ідентичними усним домовленостям, що передували його підписанню. Підтверджує, що саме неправдива інформація щодо умов договору та його виконання спонукала її чоловіка на підписання цього правочину. За умов надання їм достовірної інформації цей договір не був би підписаний її чоловіком. Договір підписано позивачем шляхом введення його в оману, щодо істотних умов договору та правової природи правочину. Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до договору, 20 листопада 2013 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 008151, предметом якого сільськогосподарська техніка, а саме трактор Foton FT вартістю 108000,00 грн. з додатками. Склад лізингових платежів у грошовому вигляді не зазначено, а визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває ви трати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу(надалі - договір) лізингодавець(відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу - трактор FotonFT-454, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 108 000,00грн. У власність лізингодавця(п. 1.5 договору) та придбається ним на своє імя за договором куплі-продажу у продавця транспортного засобу(п. 4.6 договору). У додатку №1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 108000,00 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 54000,00грн. щомісячний платіж 4500,00грн., комісія за організацію (10%) 10800,00грн. грн., комісія за передачу ( 3%) 3240,00 грн. У додатку №2 до договору зазначено вартість предмета лізингу 108000,00 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 54000,00 грн., викупна вартість 1620,00 грн, відсоткова ставка 10%, комісія 5% та щомісячний платіж 1284,00 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісію за передачу автомобіля в сумі 1080,00 грн. . Відповідно до квитанції позивачем в день підписання договору сплачено 10800,00 грн. за договором №0881501 без вказівки призначення платежу (аванс, комісійні витрати тощо) Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 90 робочих днів з дня моменту оплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу(50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу). Лізиногоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, а лізингодавець має право використовувати їх на власний розсуд 16 місяців. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», Цивільним Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Договір фінансового лізингу укладений з позивачем, як з фізичною особою. Законом України « Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм(оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Згідно із ч. 1 ст. 4 вище вказаного Закону фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6 надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах;12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону. Наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми „АвтоФінанс" та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до листа представнику позивача від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 13.11.2013 року, надала відповідь № 9272/11-12 від 28.11.2013 року, в якій зазначино що інформація про відповідача станом на 26.11.2013 року до Державного реєстру фінансових установ не вносилась, статусу фінансової установи товариство не набувало, ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. В судовому засіданні знайшли підтвердження і доводи позивача, що введення його в оману шляхом не надання повної інформації стосовно видів підприємницької діяльності відповідача, його прав на надання послуг, так дослідивши в порядку ст. 188 ЦПК України інформацію на інтернет сайтах: а-fin.com.ua(сайт відповідача),auto.rid.com,automoto.ua в мережі Інтернет встановлено, що відповідач вказуючи неповну назву підприємства , іменуючи себе «Лізинговою компанією Автофінас», пропонує повний спектр лізингових та фінансових послуг. Так паперова папка в якій було надано позивачу договір з усіма додатками, сам договір і додатки до нього мають однаковий логотип відповідача «Лізингова компанія АвтоФінанс», без зазначення повної назви юридичної особи. Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що з одного боку є підставою для визнання укладеного договору недійсним як оспорюваного правочину (ст. 227 ЦК України), а з другого боку порушує права споживача передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення полягає у приховуванні інформації про відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ліцензії для укладення договору з надання фінансових послуг за відсутності законних підстав для укладення таких договорів із споживачами. За положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За правилами ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст, 4, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, субєктами лізингу можуть бути лізингодавецб, лізиногодержіувч, продавець та інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори пивинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, суд вважає, що ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обгрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України „Про фінансовий лізинг". Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до вимог п.8 Постанови Плену Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Суд вважає, що позивач на момент укладення спірного договору був введений відповідачем в оману відповідно настання тих наслідків на які очікував. Вказана обставина підтверджена показаннями позивача,свідків та письмовими доказами по справі, зокрема квитанцією про оплату на рахунок відповідача 20.02.2013 року платежу по договору № 0081151 до укладення договору, без зазначення його призначення як реєстраційного платежу. В силу ч.6 ст.19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також суд вважає обґрунтованими посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору та обмеження прав споживача. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливість умов договору полягає в наступному: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ст. 18 ч.2, ч.3 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів»). Зі спірного договору вбачаються явно невигідні для споживача положення договору які є несправеливими, зокрема Р. 3, п. 3.3.3, п. 3.3.4, п. 8.3, п. 8.15, п. 10.10, п. 10.11, п. 14.6, яка протилежна сторона правочину - відповідач сформулювала в односторонньому порядку, тим самим створила істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на свою користь і не врахувала при цьому інтересів учасника. При цьому ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено право лізингоодержувача на відмовитися за певних умов від прийняття предмета лізингу, вимагати розірвання договору лізингу або відмовитись від нього у передбачених законом або договором лізингу випадках, вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.Так, договір передбачає сплату споживачем платежів за двома додатками : -за додатком №1, після сплати яких споживач отримає право на передачу йому предмету лізингу, -та за додатком №2, які є платежем за користування предметом лізингу та нададуть можливість викупити його. Споживач зобов'язаний вносити платежі щомісячно відповідно до графіків, прострочення виконання зобов'язання тягне настання передбачених п.10.1 Договору санкцій. В той же час, договір не передбачає відповідальності лізингової компанії за ненадання предмету лізингу та права споживача у цьому випадку не здійснювати визначених Додатком №2 платежів. Таким чином, договором встановлений обов'язок споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Крім того, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений в п.3.1.1 Договору, - передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, передбаченому Договором. При цьому, як зазначено вище, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки. Що стосується процедури та часу передачі предмету лізингу, то вони в договорі визначені неоднозначно, зокрема згідно п.1.7 Договору предмет Договору передається лізингоодержувачеві протягом строку, який становить 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем Авансового платежу (50% вартості предмету), комісії за організацію (10% вартості предмету), комісії за передачу (3% вартості предмету). А у п.4.1 Договору вказано, що лізингодавець передає предмет лізингу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок згідно умов Договору. Крім того, Додаток№2 містить додаткову комісію в сумі 1080,00 грн. за передачу предмету, лише після сплати якої може бути проведено відвантаження предмету. В той час як основний договір таких умов не містить. Відповідно до ч. 5, 6, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну позову, таке положення може бути визнано недійсним. Уразі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. При цьому будь-які нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватись виною особою. Аналогічна правова позиція викладена і п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року. Все викладене свідчить про те, що Договором встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Визнання недійсними положень щодо передачі предмету лізингу та обов'язку споживача проводити сплату платежів призведе до зміни більшості положень Договору, а тому підставною є вимога позивача, як споживача, визнати договір недійсним в цілому.Аналізуючи оспорюваний договір суд приходить до висновку про несправедливість його умов та наявність підстав для визнання його недійсним в цілому. Судом встановлено, що при вчиненні правочину були грубо порушено вимоги ч. 1 ст. 15 закону України «Про захист прав споживачів», а саме право на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію до підписання ним договору, чим позбавив можливості свідомого і компетентного вибору. В п. 14, 15 Постанови Пленуму зазначено, що у звязку з придбанням споживачем товару(робіт послуг) через ненадання йому необхідної, доступної та достовірної інформації, яка б забезпечила можливість компетентного вибору, заподіяна шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі, але нормою законодавства не передбачено більш високої міри відповідальності, а за наявності у встановленому розмірі. Саме відсутність достовірної інформації спричинила укладення договору, який не має необхідних споживачеві властивостей, та спричинив збитки. Таким чином, Спірний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам Цивільного кодексу України, п 1,3,4 ст. 203 ЦК України. Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Виходячи із положень ч. 1 ст. 230 ЦПК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За цими ж правилами введення однією із сторін правочину другої в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, що передбачає наслідком визнання цього правочину недійсним, передбачає умисність цих дій винною стороною. Суд встановив, що при укладенні договору фінансового лізингу відповідач свідомо та навмисно ввів позивача в оману щодо істотних обставин правочину, правочин вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки внутрішня воля позивача була сформована невірно, під впливом хибних відомостей, замовчування, використання нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням правочином Суд вважає, що відповідач набув майно - грошові кошти в сумі 10800,00 грн., які належать позивачу, безпідставно, шляхом введення позивача в оману а тому повинен у відповідності до ч. 2 ст. 230 відшкодувати завдані збитки у подвійному розмірі - в сумі 21816,00грн. Відповідно до п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір належить стягнути з відповідача.

Outcome: approved