Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Заступник прокурора Київської області Лушер Вадим Вікторович, звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Київської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства у Київській області до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання незаконними та скасування рішення, недійсними договорів купівлі-продажу і скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки і повернення земельних ділянок. В обґрунтування своїх позовних вимог заступник прокурора Київської області зазначив, що Козинська селищна рада не мала повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками, оскільки дані земельні ділянки знаходяться в прибережній захисній смузі правого берега Канівського водосховища та частково накладаються на водне плесо Канівського водосховища, у звязку з чим, відносяться до земель водного фонду, а отже, державні акти на право власності на спірні земельні ділянки було видано Відповідачам незаконно, а тому вони підлягають визнанню недійсними. Також позивач стверджує, що оскільки спірні земельні ділянки вибули з державної власності незаконно, то їх подальший продаж є неправомірним, договори купівлі-продажу земельних ділянок мають бути визнанні судом недійсними, а самі земельні ділянки підлягають витребуванню з незаконного володіння Відповідачів. В судовому засіданні прокурор Братанов Б.В., представник Обухівської районної державної адміністрації Київської області [PERSON], позов заступника прокурора Київської області підтримали та просили суд його задовольнити з підстав наведених в ньому. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила в повному обсязі, та просила суд відмовити у позові у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник Козинської селищної ради в судове засідання не зявилися, про дату час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, судом було вирішено можливим провести розгляд справи у відсутності незявившихся осіб. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд прийшов до наступного. Вирішуючи питання про позовну давність, суд враховує наступне. Згідно ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що прокурор не міг своєчасно довідатись про обставини, за яких порушено або могло бути порушено права держави в частині неправомірної передачі відповідачам спірних земельних ділянок, оскільки він не наділений чинним законодавством відповідними повноваженнями для своєчасного виявлення і надання правової оцінки обставин виділення спірних земельних ділянок. Згідно із ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. За змістом ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють. Отже, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Таким чином, враховуючи дату надання відповіді прокуратурою Обухівського району Київської області від 13.04.2012 року та дату складення Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11.2012 року №А292/78, суд вважає, що прокурором як особою, що подала позов, не пропущено строк позовної давності, тому наслідки спливу позовної давності не можуть бути застосовані. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 1 Водного кодексу України визначено, що водний об'єкт це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об'єкт. Відповідно до п.п. а), б) ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України передбачено, що до земель водного фонду належать земельні ділянки, зайняті водосховищами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ч. З ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передавати на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Згідно з п. д) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду. За змістом ст.. 87 ВК України, зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затверджений постановою КМУ від 08.05.1996 року №486, відповідно до п.5 якої, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад. Крім того, відповідно до ст..88 ВК України, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Статтею 24 цього Закону передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно ч. 10 ст. 59 вказаного Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі обласних та районних державних адміністрацій. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 25/2 від 06 лютого 2003 року відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,108 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області. 20.05.2003 року на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №25/2 [PERSON] отримав державний акт на право власності на землю серії РІ № 200271, згідно якого він являється власником земельної ділянки площею 0,108 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області. Дана обставина підтверджується копією державного акту серії РІ № 200271. (а.с. 19-20) Відповідно до вищевказаного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 25/3 від 06 лютого 2003 року відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,107 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області. 20.05.2003 року на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №25/3 [PERSON] отримав державний акт на право власності на землю серії РІ № 200272, згідно якого він являється власником земельної ділянки площею 0,107 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на території смт. Козин Обухівського району Київської області. Дана обставина підтверджується копією державного акту серії РІ № 200272. (а.с. 23-24) В подальшому, 26.11.2009 року [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON] згідно договорів купівлі-продажу передали у власність, а [PERSON] придбала земельні ділянки: земельну ділянку площею 0,108 га, розташовану на території смт. Козин, Обухівського району, Київської області, кадастровий номер 3223155400:03:006:0045; та земельну ділянку площею 0,107 га, розташовану на території смт. Козин, Обухівського району, Київської області, кадастровий номер 3223155400:03:006:0050. (а.с. 21-22; 25-26) На підставі вищевказаних договорів [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №020946, загальною площею 0,2144 га, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011095001488, з кадастровим номером 3223155400:03:006:0063. (а.с. 27) На підтвердження факту належності вищевказаної земельної ділянки до земель водного фонду, позивач посилається на Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11.2012 року №А292/78, складений Державною інспекцією сільського господарства в Київській області. Відповідно до даного Акту, земельна ділянка [PERSON] площею 0,2144 га з кадастровим номером 3223155400:03:006:0063, знаходиться в прибережній захисній смузі правого берега Канівського водосховища та частково накладаються на водне плесо Канівського водосховища (а.с. 12-16) Разом з тим, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року було визнано протиправними дії Державної інспекції сільського господарства в Київській області щодо проведення позапланової перевірки 07.11.2012 року та дії Державної інспекції сільського господарства в Київській області щодо складання акту перевірки №А292/78 від 07.11 2012 року; визнано нечинним акт №А292/78 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11 2012 року. (а.с.105-108) Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року залишено без змін. (а.с.126-129) Позов ґрунтується лише на Акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства, однак в ньому не конкретизовано дані про співпадіння (накладення) меж, контурів, кутів та координат таких ділянок, джерела такої інформації, відсутнє схематичне зображення накладок, відсутні дані про площу накладки, її місцезнаходження тощо, тому, на думку суду, такий письмовий доказ в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України є неналежним та недопустимим доказом. Крім того, доводи прокурора спростовуються інформацією, що міститься в листі заступника прокурора Обухівського району Київської області [PERSON] від 13.04.2012 року №1636, про те, що прокуратурою Обухівського району Київської області вже проводилась перевірка з питань дотримання вимог земельного та водного законодавства при відведенні спірних земельних ділянок, їх можливого накладання на водне плесо Канівського водосховища р. Дніпро та дотримання при їх відведенні прибережно-захисних смуг. За результатами даної перевірки та перевірки винесення земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:006:0063, яка належить відповідачу [PERSON], у натурі, факти її накладання на водне плесо Канівського водосховища р. Дніпро та порушення при її відведенні прибережно-захисних смуг, не знайшли свого підтвердження, порушень Земельного та Водного Кодексів України встановлено не було. Для проведення повної та всебічної перевірки, до неї залучались також управління Держкомзему в Обухівському районі та землевпорядна організація, що має відповідну ліцензію для винесення меж земельних ділянок у натурі на місцевості. (а.с.130) Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи викладені обставини та норми права, суд вважає, що позов заступника прокурора Київської області, є необґрунтованим, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених в позові (а саме того, що земельна ділянка, що є предметом спору відноситься до водного фонду та у звязку з чим рішення про її відчуження було прийнято неповноважним органом) під час розгляду справи, суду надано не було, у звязку з чим, суд не знайшов правових підстав для задоволення позову прокурора.

Outcome: dismissed