Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення на її користь збитків в розмірі 9000 грн., понесених нею на сплату адвокату за надану їй правову допомогу у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що в лютому 2010 року [PERSON] подав до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву до неї. Не маючи можливості самостійно захищати свої права в судовому процесі, вона скористалась своїм правом на правову допомогу та уклала 02.04.2010 року угоду про надання правової допомоги з фахівцем у галузі права адвокатом Цвєтінським С.А. Це було пов'язано з тим, що стояло питання про позбавлення її права власності на нерухомість ( частину квартири ). Понад двох років адвокатом Цвєтінським С.А. надавалася позивачу правова допомога у вигляді підготування процесуальних документів, усних консультацій, участі в судових засіданнях при розгляді позовної заяви [PERSON] Так, 10.09.2012 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено рішення у справі №2-21/2012, яким в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат належать і втрати на правову допомогу. Включення тих чи інших сум до категорії судових витрат не виключає можливості розцінювати їх у якості збитків в розумінні ст. 22 ЦК України. Таким чином, позивач понесла збитки для відновлення свого порушеного права в розмірі 9000 грн., які сплатила адвокату відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача збитки в сумі 9 000 грн., а також судові витрати. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.02.2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Головне Управління юстиції в м. Києві, державний нотаріус П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В., державний нотаріус П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. про визнання договорів дарування ? частин квартири недійсними. 10.09.2012 року Деснянським районним судом м. Києва винесено рішення, яким в задоволені позову [PERSON] - відмовлено. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 21.09.2012 року. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, крім іншого, питання розподілу між сторонами судових витрат. Також норма ст.215 ЦПК України передбачає, що в резолютивній частин рішення зазначається: - висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю або частково; - висновок суду по суті позовних вимог; - розподіл судових витрат; - строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Види судових витрат, визначені в ст. 79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (ст. ст. 88, 89 ЦПК України). У разі не вирішення судом питання про судові витрати суду, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи надано можливість ухвалити додаткове рішення (п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України). Ухвали суду щодо визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 293 ЦПК України. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що у тому разі, коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі та відноситись до поняття збитків, передбачених ст. 22 ЦК України. Таким чином, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, понесені під час розгляду іншої справи, відшкодовуються в порядку, передбаченому ЦПК України, і не можуть бути предметом розгляду в окремому провадженні. З огляду на зазначене, висунуті позовні вимоги не можуть бути задоволені при пред'явлені вимог про відшкодування судових витрат в окремому позовному провадженні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed