Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки [PERSON], треті особи: [PERSON], Орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради, Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею, мотивуючи тим, що їй з чоловіком [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 47, яка розташована в будинку № 3 по вулиці Князя Володимира в м. Біла Церква, Київської області, в якій зареєстрована відповідач бувша невістка [PERSON] та онука дочка [PERSON] та їх сина [PERSON], [INFO], та які на протязі тривалого часу не проживають в указаній квартирі, - з літа 2011 року, всі обов»язки, які випливають з утримання квартири виконує лише вона. Позивач просить суд визнати [PERSON], разом з малолітньою [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловою площею в належній їй квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлений позов в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, та просили його задоволити. Відповідач та представник відповідача позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради, Київської області до суду не з»явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири № 47, яка розташована в будинку № 3 по вулиці Князя Володимира в м. Біла Церква, Київської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2009 року, серії ВМС № 813344, за реєстровим № 1-1036, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON]; копією витягу з Державного реєстру правочинів від 08.04.2009 року, серії НУ № 897015, відповідно до якого відчужувачем даної квартири є [PERSON] та набувачем позивач [PERSON]. На реєстраційному обліку в зазначеній квартирі значяться позивач [PERSON], її чоловік третя особа у справі [PERSON], відповідач [PERSON], - колишня невістка позивача та бувша дружина її сина, а також в квартирі зареєстрована малолітня [PERSON] онука позивача та дочка відповідача, що підтверджується копією довідки Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «ЖЕК № 6» за № 1219 від 31.05.2013 року. В відкритому судовому засіданні представник позивача та позивач пояснили суду, що в спірній квартирі фактично не проживають з квітня місяця 2011 року бувша невістка відповідач по справі [PERSON] та онука [PERSON], [INFO], які добровільно залишили спірне житлове приміщення, забрали належне їм майно і переїхали проживати в гуртожиток, де мешкає мати відповідача в смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області. Як на підтвердження факту непроживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі без поважних причин з літа 2011 року позивач посилається на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 22.02.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15.04.2013 року. Позивач вважає, що факт перебування відповідача [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] в спірній квартирі на реєстраційному обліку порушує її права, як власника, і тому вона просить визнати останніх такими особами, що втратили право користування житлом, з метою в подальшому зняти їх з реєстраційного обліку в даній квартирі. На даний час в квартирі проживають лише позивач [PERSON] та третя особа [PERSON]. Судом встановлено, що починаючи з 12.05.2009 року в даній квартирі на правах членів сім`ї власника [PERSON] зареєстровані [PERSON] ( як невістка) та малолітня [PERSON] ( як онука). У звязку з розірванням шлюбу між сином позивача та відповідачем, на грунті користування спірною квартирою виник конфлікт, що переріс у стійкі неприязні стосунки, що супроводжувались перешкоджанням один одному у користуванні квартирою, звинуваченнями в заволодінні майном та перешкоджанні в користуванні власністю. Вищезазначені фактичні обставини встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.02.2013 року, у цивільній справі № 1003/16697/12; 2/357/577/13 за позовом [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні житлом, яке набрало законної сили 15.04.2013 року. В задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено. Вказаним рішенням суду було встановлено, що на час розгляду справи в суді, тобто станом на 22.02.2013 року, відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] перешкоджають позивачу [PERSON] та її малолітній дочці проживати у вищевказаній квартирі, у зв»язку з чим останні проживають в гуртожитку в смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області, де проживає мати відповідача. Позивач довела (оскільки це не заперечується відповідачем), що їй на час розгляду справи чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Про вказане свідчать пояснення відповідача та третьої особи про те, що ними у квартирі змінено замки та позивачу не надаються ключі від квартири. В той же час в судовому засіданні було встановлено, що позивач, в свою чергу, при реалізації свого права користування квартирою, також, допускала порушення права власності відповідача на квартиру у вигляді користування нею. Про вказане свідчать пояснення відповідача та третьої особи, які підтверджуються листом служби у справах дітей № 1223 від 27.06.2012 року, куди зверталася відповідач з приводу захисту своїх порушених прав та з якого видно, що позивач чинила перешкоди відповідачу [PERSON] як власнику квартири щодо користування нею. Позивач [PERSON] зазначила, що не мала змоги проживати в спірній квартирі з 08.10.2012 року, оскільки відповідач замінила замок на вхідних дверях, хоча до жовтня місяця 2012 року проживала з дитиною в даній квартирі. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 15.04.2013 року встановлено, що лише влітку 2012 року [PERSON] та [PERSON] вселились в спірну квартиру. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представник відповідача в відкритому судовому засіданні пояснив і вказане підтримала відповідач, те, що в квартирі № 47, яка розташована в будинку № 3 по вулиці Князя Володимира в м. Біла Церква, Київської області відповідач проживала разом з бувшим чоловіком [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] з 2009 року. Після розірвання шлюбу з чоловіком продовжувала проживати в спірній квартирі з дочкою. З 08.10.2012 року не мала змоги потрапити в квартиру, в зв»язку з заміною вхідних дверей квартири та замка на вхідних дверях позивачем та третьою особою. В квартирі залишилися її та дитини особисті речі, а також меблі, побутова техніка та сантехніка, які відповідач до даного часу не забрала. На даний час, по незалежним від неї обставинам, проживає разом з дитиною, без реєстрації, по місцю проживання її матері в гуртожитку смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області. В разі втрати права на користування вказаним житловим приміщенням у відповідача не буде можливості зареєструватися з малолітньою дитиною в будь-якому іншому житловому приміщенні, тим більш в гуртожитку, в якому вони проживають без будь-яких законних підстав. Відповідач частково оплачувала комунальні послуги в спірній квартирі. Відповідач зробила ремонт в даній квартирі, купувала в квартиру меблі та інші речі. В судовому засіданні із пояснень 3-ї особи [PERSON] було встановлено, що 08.10.2012 року в спірній квартирі було поміняно вхідні двері разом із замками. Це зроблено позивачем та третьою особою для того, щоб в помешкання не могла потрапити відповідач [PERSON]. Відповідач не проводила оплату комунальних послуг, в зв»язку з чим виникли борги. Частково речі з квартири забрала позивач сама, а інші він перевіз в смт. Терезине, Білоцерківського району, де відповідач на даний час проживає в гуртожитку, де проживає її мати. Свідок з боку позивача [PERSON] пояснив, що в середині 2012 року, точної дати не пам»ятає, але десь наприкінці весни чи на початку літа, він був присутній в спірній квартирі, де проживають його знайомі подружжя [PERSON], і бачив як відповідач [PERSON] приходила за речами доньки. Як товариш сімї позивача він запропонував не пускати бувшу невістку в квартиру, а речі останньої вивезти з квартири. Через деякий час, він разом з третьою особою [PERSON] завантажили речі, що належать позивачу [PERSON] в автомобіль, але що саме він не роздивлявся, так як речі були зв»язані, він бачив якісь дитячі речі та іграшки та відвезли в смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області, і розвантажили на вулиці на лавку біля якогось багатоквартирного будинку, де начебто проживав хтось з родичів позивача. Ні самої [PERSON], ні її родичів при цьому не було. Яка доля речей і хто їх забрав свідку не відомо. Кому належать речі та меблі, які на даний час знаходяться в спірній квартирі свідок не знає. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] проживали у спірній квартирі на правах членів сімї власника до жовтня місяця 2012 року. Відповідач і її дочка перестали проживати в квартирі, починаючи з 08.10.2012 року внаслідок того, що позивач [PERSON], разом з 3-ю особою [PERSON] поміняли вхідні двері разом із замками. Ключі відповідачу не надали. Таким чином, житлові права відповідача і її малолітньої дитини були обмежені позивачем у спосіб не передбачений законом. Крім того, представником позивача, після закінчення розгляду справи по суті, було подано до суду лист з КП БМР «Білоцерківводоканал» за № 14-07/1413 від 28.08.12 року, направлений на ім»я позивача [PERSON] щодо можливості поступово сплатити борг за надані послуги з водопостачання та відведення; копія договору про надання розстрочки заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території від 22.10.12 року, що заключений між [PERSON] та КП БМР «ЖЕК № 6»; копія договору про надання розстрочки по виплаті боргу за спожиту теплову енергію (опалення та гаряче водопостачання), що заключений між [PERSON] та КП БМР «Білоцерківтепломережа». Однак, вказані докази судом не можуть бути взяті до уваги, так як відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов»язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті, однак, вказані документи, відповідно до вказаних норм закону суду надані не були. Судом встановлено, що сторонами належним чином не зазначено докази та не надано їх до суду стосовно того ким саме з них утримується спірне житлове приміщення та ким саме проводиться оплата комунальних послуг. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства, він не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника будинку (квартири) зобов»язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім»ї власника зобов»язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території по проведенню ремонту. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 УРСР члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім»ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Згідно ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом з малолітньою дочкою була відсутня в спірній квартирі з поважної причини, внаслідок дій позивача та третьої особи, повязаних із заміною вхідних дверей разом із замками, що в свою чергу, унеможливило доступ до житла. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, вирішуючи спірні правовідносини, суд врахував, що одним з учасників відносин з приводу втрати права на користування житловим приміщенням є малолітня дитина, захист інтересів якої в усіх аспектах є приорітетним у здійсненні судового захисту прав та інтересів інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції держави-учасниці зобов»язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов»язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров»я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім»я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Конвенції держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов»язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, і такими що не підлягають задоволенню, оскільки факт не проживання відповідача з малолітньою дитиною у спірному житловому приміщенні більше одного року без поважних причин, не підтвердився під час судового розгляду справи. Відповідач з малолітньою дитиною не проживає в спірній квартирі та не користується вказаним спірним житловим приміщенням по незалежним від неї причинам, так як позивачем та третьою особою були замінені вхідні двері квартири та замки в дверях. Крім того, на час подання позовної заяви позивачем до суду не минуло одного року з часу, коли відповідач не мала змоги проживати в даній квартирі та користуватися нею, і тому відповідач з дочкою не втратили право на користування житловим приміщенням. Позивачем в судовому засіданні не доведено те, що після припинення реєстрації відповідача з малолітньою дитиною в спірній квартирі, відповідач з малолітньою дитиною мають можливість зареєструватися в іншому житловому приміщенні та що мають інше житлове приміщення, в якому можуть проживати на законних підставах. Гуртожиток, в якому тимчасово проживає відповідач з дитиною являється житлом, тимчасово призначеним для проживання. Позивачем не зазначено, який має статус даний гуртожиток, у чиєму відомстві він знаходиться, а також для проживання якої категорії громадян він призначений. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed