Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-24 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 22.02.2013 року на підставі наказу № 14 вона звільнилася з роботи з ЗАТ «Рівненський ливарний завод». В день звільнення з нею не був проведений розрахунок. На даний час існує заборгованість з заробітної плати. Невиконання відповідачем приписів статтей 47 та 116 КЗпП України тягне за собою наслідки, що передбачені статтею 117 КЗпП України, тобто працівникові слід виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зважаючи на це позивачка просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 512 грн. 72 коп. з правом збільшення суми стягнення по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Вважає, що поданий нею розрахунок заборгованості суд повинен прийняти до уваги, оскільки відповідачі його не спростували. Також зазначила про те, що справу можливо вирішити на підставі наявних доказів, і немає необхідності витребовувати у відповідача довідку про середній розмір заробітної плати; та що позивачка вже не збирається черговий раз приїздити в судове засідання. Зважаючи на це просить суд задовольнити заявлений позов. Представник відповідача не з'явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання представник відповідача є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Позивачка не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 22.02.2013 року на підставі наказу № 14 позивачка звільнилася з роботи з ЗАТ «Рівненський ливарний завод». В день звільнення з нею не був проведений розрахунок. На даний час існує заборгованість з заробітної плати в сумі 2 284 грн. 60 коп., про що є довідка від 30.08.2013 року. Щодо стягнення заборгованості з заробітної плати, то позивачка зверталася до суду з заявою про видачу судового наказу, і в справі № 570/4152/13-ц 13.09.2013 року був виданий судовий наказ, згідно до якого з відповідача на користь позивачки була стягнута заборгованість з заробітної плати. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Заборгованість по заробітній платі на час розгляду справи в суді позивачеві не виплачена, і вина відповідача в невиплаті заробітної плати останнім не спростована. Однак суд не може постановити рішення про задоволення позову на підставі тільки тих доказів, що були подані позивачкою. Так, позивачка подала суду довідку лише про загальну заборгованість з заробітної плати, і в цій довідці не зазначений середній заробіток позивачки. Позивачка не наполягала на тому, щоб суд виніс ухвалу про витребування доказів, зазначивши про те, що суд повинен взяти до уваги проведений позивачкою розрахунок заборгованих сум; і що вона не має бажання приїздити в наступне судове засідання, а тому справу слід закінчити розглядом в даному судовому засіданні. Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку по доказуванню для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб позивачка подала суду належні і допустимі докази, але вона не скористалася цим правом, і водночас обов'язком. Зважаючи, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачка не надала суду довідку про середній заробіток, тому її позовні вимоги не можуть бути задоволені через недоведеність таких. За таких умов в задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed