Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

20.03.2012 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, в якому вказала, що вона зареєструвала шлюб з [PERSON] 28.08.1968 року. За час спільного мешкання вони придбали та зареєстрували на ім'я чоловіка наступне майно - нежиле приміщення в [ADDRESS], а також приватизували земельну ділянку під ним на його ім'я . [INFO] року її чоловік помер . Оскільки вона є інвалідом 1-ї групи та згідно довідки МСЕК потребує стороннього догляду ,тому не змогла своєчасно звернутися до нотаріуса, бо не може самостійно рухатися і у неї відсутні документи на це майно. Вважає ,що строк для прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин. Просила суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини протягом шести місяців для прийняття спадщини. 22.08.2012 року позивачка подала до суду уточнену позовну заяву в порядку ст.31 ЦПК України до відповідачки та Артемівської міської ради ,у якій вказала, що до початку слухання справи по суті вона уточнює та збільшує свої позовні вимоги, бо їй із отриманих судом документів стало відомо, що спадкове майно було подароване чоловіком її дочці відповідачці по справі . Позивачка вказала, що вважає, що придбане під час шлюбу з померлим чоловіком майно є спільною сумісною власністю подружжя ,та вона має право на ? частину вищевказаного нежилого приміщення та земельної ділянки. Позивачка посилається, що вона в силу свого стану здоров'я тривалий час прикута до ліжка , її життя обмежене як в пересуванні так і в спілкуванні, її життя є постійно монотонним ,інколи вона не пам'ятає , що робила вчора . Тепер вона взнала, що дала згоду на дарування всього нежитлового приміщення , а не на ? частину, як вона вважала, а дочка- відповідачка по справі, як виявилось заклала усе нежиле приміщення у банк та отримала кредит. Про це вона довідалась наприкінці 2011 року,коли почали приходити погрози з боку банку . Позивачка вказала, що деякі речі з її життя вона не пам'ятає ,а деякі не усвідомлює . Вона зазначила, що вважає, що не пропустила строк позовної давності, бо взнала про договір дарування нежилого приміщення від 26.08.2008 року лише від дочки наприкінці 2011 р. Якщо суд буде вважати ,що строк пропущено, то позивачка просила поновити його ,бо він пропущений з поважних причин, а саме за хворою та поганим станом її здоров'я .Позивачка послалась на поганий стан здоров'я ,що вона тривалий час прикута до ліжка та забуває навіть деякі речі необхідні для повсякденного життя. Позивачка послалася на ст.225 ЦК України та просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя не житлове приміщення в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.837 га розташовану за вказаною адресою. Поділити спільну сумісну власність подружжя ,визнавши за нею , [PERSON],1/2 частину нежитлового приміщення та земельної ділянки площею 0.837 га в [ADDRESS] , а ? частину за її чоловіком [PERSON] ,який помер [INFO] року . Визнати недійсним договір дарування від 26.08.2008 року нежитлового приміщення в [ADDRESS] , який був укладений між її чоловіком [PERSON] та її дочкою [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори під реєстровим № 1-4964. Відмінити свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.07.2011 р. ,видане державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори під реєстровим № 1515 на ім 'я [PERSON] на та земельну ділянку площею 0.837 га в [ADDRESS] за вказаними у ст.225 ЦК України підставами. 22.08.2012 р. представник позивачки подав до суду заяву про об'єднання вимог обох вищевказаних позовів. 01.11.2012 р. третя особа по справі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до суду заперечення проти позову , де вказало ,що проти заявленого позову заперечує та вказав, що дійсно 26.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 23-08-22/МК ,за яким банк надав відповідачці кредит у розмірі 100 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] передала в іпотеку нежитлове приміщення загальною площею 369,99 кв.м ,розташоване в [ADDRESS] , яке належало їй на праві власності згідно договору дарування від 26.08.2008 року та було зареєстроване за не. В КП «Артемівське БТІ». Третя особа вважає,що позивачка не надала доказів, що спірне майно було придбане її чоловіком саме за час шлюбу. Окрім цього на час розгляду справи спірне майно вже відчужене за життя третій особі,а земельна ділянка заповідана дочці,тому на час розподілу майно вже не належить подружжю. Третя особа також вважає, що із врахуванням тієї обставини, що договір укладався у нотаріуса, а позивачка не оскаржує дії нотаріуса, тому банк вважає, що позивачці були нотаріусом роз'ясненні наслідки відчуження усього нежилого приміщення, тож строк позовної давності встановлювався до 26.08.2011 року. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» також послався,що на його думку згода позивачки на дарування нежитлового приміщення була отримана у відповідності з ст. 65 СК України , а також вважає ,що дарування було зроблене в інтересах сім ' ї ,бо рахує, що дитина належить до сім ' ї своїх батьків і тоді,коли вона спільно з ними не проживає. Тому ,оскільки предмет іпотеки був відчужений [PERSON] своїй дочці , тобто угода була вчинена в інтересах сім ' ї ,а отже рішення чоловіка розповсюджується на дружину. Банк також вважає, що позивачка без поважних причин пропустила строк для прийняття спадщини після смерті чоловіка. Також вважає, що при розподілі земельної ділянки позивачка виступає кредитором,а померлий [PERSON]-боржником ,а позивачка висуває свою вимогу до спадкоємця та пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Спірна земельна ділянка має цільове призначенні , у договорі дарування її розмір не вказаний, вказаний розмір у державному акті ,виданому [PERSON] з цільовим призначенням-обслуговування магазину будівельних матеріалів. Тож третя особа вважає, що вказана земельна ділянка передана в іпотеку разом з нежилим приміщенням банку. Разом з тим банк вказує, що спірна земельна ділянка є особистою власністю померлого [PERSON] і тому він міг нею розпорядитися на свій розсуд. Також ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звертає увагу суду ,що такий вид захисту прав , як скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом не передбачений ст..16 ЦК України, а також, що на даний момент у зв'язку із смертю [PERSON] не може набувати будь-яких прав, в тому числі права власності на спірне майно. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вважає позов необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні. Позивачка до суду не з'явилася, надала суду заяву ,у якій просила суд слухати справу у її відсутності за участі її представника та на позовних вимогах наполягала. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, посилаючись на ту обставину , що позивачка тривалий час хворіє на хронічну душевну хворобу та слабоумство, є інвалідом 1-ї групи та прикута до ліжка, тому не змогла своєчасно захистити свої майнові права. Окрім того вона фактично взнала про те, що дійсно усе нежиле приміщення та земельна ділянка відчужені повністю і їй не належить жодна частина лише після подання позову до суду про визначення додаткового строку . Про це їй також спершу розповіла наприкінці 2011 року її дочка- відповідачка по справі , яка їй сказала, що приміщення в іпотеці у банку ,а земельна ділянка в іпотеці не знаходиться, а тепер належить їй , але точно вона цього ще не знала, бо не мала документів. Позивачка обмежена у русі, за поясненнями свідків не завжди усвідомлює ,що вона робить, вона безпомічна та безпорадна, прикута до ліжка. Просив врахувати пояснення позивачки , свідків та експерта психіатра , а також висновки судової психіатричної експертизи та позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов спочатку не визнавала, а потім визнала. Вона суду пояснила , що вона мешкала окремо від позивачки задовго до смерті батька та мало з нею спілкувалася, позивачку доглядав батько та сестра - третя особа по справі [PERSON]. Лише після смерті батька вона почала її доглядати , а до цього вони рідко спілкувалися, бо вона зі своєю сім'єю жила за іншою адресою. Сестра [PERSON] допомагала матері оформити отримання пенсії, а вперше мати оформляла пенсію сама, коли ще не була інвалідом, але це було дуже давно. Після смерті батька вона стала доглядати матір та частіше спілкуватися з позивачкою та помітила , що у матері є психічні розлади. Представник співвідповідача - Артемівської міської ради у судове засідання не з'явився , надав суду заяву у якій просив суд слухати справу у його відсутності та вказав, що у даному спорі відсутні будь-які інтереси Артемівської міської ради , тому він просить суд прийняти рішення на розсуд суду згідно чинного законодавства. Представник третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просила у задоволенні позову відмовити за вказаними у письмових запереченнях підставами. Окрім цього вона звернула увагу суду на ту обставину ,що позивачка не визнана недієздатною та підписала довіреність представнику та підписувала договори на отримання пенсії. За таких обставин з врахуванням письмових заперечень вона вважає, що позов є необґрунтованим. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з 'явилася ,подала до суду заяву, у якій просила суд слухати справу у її відсутності та вказала, що в теперішній час вона самостійних вимог не має (а.с.150). Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачку , представника третьої особи ,свідків [PERSON] та [PERSON], експерта [PERSON], вивчивши спадкову справу та матеріали цивільної справи суд приходить до висновку , що заявлені позовні вимоги частково обґрунтовані та їх слід задовольнити частково виходячи з наступного. Право на судовий захист передбачено ст.55 Конституції України , ст. 3 ЦПК України. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права , свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оскаржені. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічного з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено ,підтверджується записом у паспорті і свідоцтвом про одруження ,а також не оспорюється сторонами, що позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у відділі РАГСу м. Артемівська Донецької області 28 серпня 1968 року (а.с.2 зворот, а.с.4 ). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року у м. Артемівську (а.с.5). За повідомленням КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» за життя [PERSON] належало приміщення магазину по [ADDRESS] по свідоцтву про право власності на нежиле приміщення від 17.06.2005 року р.№466 (а.с.108). Згідно витягу про право власності на нерухоме майно 14.07.2008 року вищевказане нежиле приміщення зареєстроване КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» на праві власності за [PERSON] за №1176 (а.с.73). Як зафіксовано у витягу з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серії ААА № 445805 за [PERSON] була зареєстрована земельна ділянка площею 0,0837 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку на праві одноосібної /особистої власності 21.08.2001 року в [ADDRESS] (а.с.74). Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку він був виданий [PERSON] на підставі рішення Артемівської міської ради від 22.11.2006 року № 5/9 -192 на земельну ділянку площею 0.0837 га в [ADDRESS] для обслуговування магазину будівельних матеріалів 29 серпня 2007 року (а.с.136-137), що також підтверджує довідка відділу Держкомзему у м. Артемівську Донецької області (а.с.138). Як видно із посвідчення серії [NUMBER] позивачка [PERSON] була пенсіонеркою за віком з 25.11.2002 року, а з 24.01.2007 року є інвалідом першої групи «А» загального захворювання з враженням внутрішніх органів довічно та потребує стороннього догляду ,що підтверджують довідки МСЕК (а.с.3,20,33). Державним нотаріусом [PERSON] суду надано належним чином завірену копію заяви , від імені [PERSON] у якій зазначено, що вона надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладання договору дарування нежилого приміщення [PERSON], яке знаходиться в [ADDRESS] , належного їм на праві спільної сумісної власності , набутого в період знаходження в зареєстрованому шлюбі. 26.08.2008 року нотаріус засвідчив справжність підпису позивачки на цій заяві, встановивши її особу (а.с.114). Суду наданий договір дарування нежилого приміщення від 26 серпня 2008 року в якому вказано, що « за цим договором Продавець продав, а Покупець купив нежиле (так в тексті договору) приміщення , яке знаходиться в [ADDRESS] зазначеного договору вказано , що дарування нежилого приміщення за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] -[PERSON] (а.с.34). Із змісту витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається ,що 26.08.2008 року вищевказане нежиле приміщення зареєстроване КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» на праві власності за [PERSON] за №1176 (а.с.35). У судовому засіданні оглянутий іпотечний договір , згідно якого в цей же день, 26.08.2008 року між відповідачкою [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено іпотечний договір , згідно п. 1 якого іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно - нежиле приміщення в [ADDRESS], що надалі іменується «предмет іпотеки» як забезпечення повернення кредитних ресурсів за кредитним договором № 23-08-22/МК від 26.08.2008 року (а.с.75-77) . Земельна ділянка за вказаною адресою в іпотеку не передавалась(а.с.71,72). Як встановлено із повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] та оглянутої судом спадкової справи №29/2010 після смерті [PERSON] померлого [INFO] року дружиною спадкоємця [PERSON] було подано заяву про відмову від спадщини після вищевказаного спадкодавця 09.06.2010 року за №45 в якій вона відмовилась від спадщини де б вона не знаходилась та з чого б вона не складалась, крім того: від свого права на одержання Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя ,згідно ст.ст. 60,63 СК України та від свого права на обов'язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України. Спадкоємець залишив заповіт посвідчений на ім 'я [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані [PERSON] 15.10.2010 року за реєстровим номером № 2107 та [PERSON] 11.07.2011 року за реєстровим номером №1515. (а.с.10). Судом оглянуте Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 11 липня 2011 року , яке підтверджує, що на підставі заповіту,посвідченого приватним нотаріусом 25.01.2010 року спадкоємцем земельної ділянки за номером сім , розміром 0,0837 га в м. Артемівську Донецької області ,що була майном [PERSON] та була вказана у заповіті є [PERSON] (а.с.24). Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права позивачка послалась на ст.225 ЦК України та на ту обставину, що у зв'язку із тяжкою хворобою , інвалідністю та поганим станом здоров 'я вона не розуміла значення своїх дій та не усвідомлювала їх при підписанні заяви на згоду на відчуження нежилого приміщення та при підписанні заяви про відмову від спадщини. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України на яку послалася у позові позивачка правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Згідно ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. Згідно ст.. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З метою перевірки доводів позивачки судом заслухані свідки [PERSON] та [PERSON], які тривалий час знали позивачку та спілкувалися з нею . Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчила, що знайома з позивачкою тривалий час , більше 20 років. Позивачка хворіє більше 10 років ,але серйозно захворіла 6-7 років тому , а проблеми з пам'яттю вона помітила у позивачки приблизно два роки тому під час відвідування її вдома, у неї почались капризи. У позивачки вже 10 років інвалідність у зв'язку із цукровим діабетом , їй спочатку відрізали одну ногу,а потім другу і з цієї причини у неї гангрена . Останнім часом у неї погано з пам'яттю ,позивачка не впізнавала її і запитувала, чому вона давно до неї не приходила, хоча вона була у неї напередодні. Свідок [PERSON] суду розповіла, що знає позивачку з 1987 року і знає, що з тією відбувалися страшні речі. Так в серпні 2006 року у неї почав боліти палець на нозі,її довго лікували ,але перед новим роком відрізали ногу. У позивачки почався цукровий діабет, цукрова гангрена і через рік у неї почала боліти друга нога і в 2007 році їй відрізали другу ногу в м. Донецьку . Коли їй відрізали другу ногу ,позивачка почала втрачати свідомість . У неї був жахливий стан, вона була неадекватна. Всяке з нею коїлось. В 2008 році у її чоловіка виявили рак легень. Вона була засмучена, не бажала нікого бачити, не хотіла жити і забувала їх ,часто їх не впізнавала, усе забувала,щось пам'ятала, а щось ні. В 2007-2008 роках позивачка почала втрачати зір ,зараз вона його зовсім втратила . Позивачку свідок провідувала кожного тижня. Позивачка їй казала, що половина магазину належить їй, вона завжди так вважала і так думала, а приблизно наприкінці 2012 року вона казала, що не оформила спадщину і що можна це зробити зараз. Інколи [PERSON] забувала , що було напередодні, це було в 2006-2008 роках. Згідно з висновками амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 61 від 17 липня 2013 року, складеного у Слов'янському центрі Донецького обласного центру судово-психіатричних експертиз, [PERSON] в день надання згоди на дарування 26.08.2008 року її чоловіком нежилого приміщення в [ADDRESS] та заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 року , яка відкрилась після смерті її чоловіка [PERSON] , що помер [INFO] року на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS] та на момент складання договору дарування нежилого приміщення , укладеного 26.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] страждала на хронічне душевне захворювання - органічний бредовий (шизофреноподібний) розлад особистості складного ґенезу , внаслідок діабетичної енцефалопатії 2ї-3ї стадії ,церебрального атеросклерозу 2ї-3ї стадії, гіпертонічної хвороби 2ї-3ї стадії ,цукрового діабету , тип 2, важка форма з наростаючим помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням органічного генезу . За своїм психічним станом в той час вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними . Відхилення у психічному стані , наявні у [PERSON] виникли до 2006 року ( згідно наявної первинної медичної документації вперше зафіксовані 07.06.2006 року) та позбавляють її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На момент надання заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 року № 45 по спадковій справі №29/2010,поданій приватному нотаріусу [PERSON] [PERSON] страждала хронічним душевним захворюванням та недоумством та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними . На момент звернення до приватного нотаріуса [PERSON] 09.06.2010 р. [PERSON] не могла правильно сприймати та усвідомлювати зміст заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 р. №45 по спадковій справі 29/2010 та передбачити її наслідки (а.с.186-196). У судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердив абсолютну неспроможність позивачки внаслідок перенесених нею тяжких захворювань підтверджених перечисленими в акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи медичними документами та наявного у позивачки [PERSON] з 2006 року хронічного душевного захворювання починаючи з цього часу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також передбачати їх наслідки . Відповідно до висновків додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №148 в момент надання згоди на складання договору дарування нежилого приміщення, складеного 26.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та в момент укладання цього договору 26.08.2008 року страждала на хронічне душевне захворювання - органічний бредовий (шизофреноподібний) розлад особистості складного ґенезу ,внаслідок діабетичної енцефалопатії 2ї-3ї стадії , церебрального атеросклерозу 2ї-3ї стадії,гіпертонічної хвороби 2ї-3ї стадії,цукрового діабету , тип 2, важка форма з наростаючим помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням органічного генезу та не могла усвідомлювати значення своїх дій , керувати ними та передбачити їх наслідки.(а.с.268-241). Правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка відображена у листі від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» свідчить, про те, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними . Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і вважає , що у судовому засіданні наявними доказами підтверджена така абсолютна неспроможність позивачки [PERSON] на момент підписання заяви про згоду на дарування 26.08.2008 року та заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 року розуміти значення своїх дій , керувати ними та передбачати їх наслідки. При цьому суд враховує, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо тривалого хворобливого психічного , душевного та тяжкого емоційного стану повністю підтверджуються наявними медичними документами, вивченими експертами під час проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, що детально відображено в акті (а.с.188). Із них вбачається, що дійсно позивачка почала страждати на виявлену у неї душевну хворобу з 07.06.2006 року після ОНМК по ішемічному типу ,в ВБС з вазорухомими порушеннями , з атактичним синдромом , вестибулопатією , на фоні ДЕП, 2ї-3ї стадії ,церебрального атеросклерозу 2ї-3ї стадії,гіпертонічної хвороби 2ї-3ї стадії,цукрового діабету ,тип 2, важка форма , порушенням мозкового кровообігу і таке інше . 20.11.2006 року перенесла ампутацію однієї ноги, а в лютому 2008 року другої ноги , з листопада 2006 року різке погіршення зору, в 2008 році була тричі оперована в Київському центрі мікрохірургії ока, як і пояснювали у суді вищевказані свідки, які постійно з нею спілкувалися. Факт тяжких хвороб та тривалого тяжкого душевного та психоемоційного стану позивачки викликаного прогресивним погіршенням стану її здоров'я та тяжкою хворобою її чоловіка - батька відповідачки також не спростовує і відповідачка. Вона лише суду пояснила, що до смерті батька позивачка жила з ним та з сестрою - третьою особою по справі і вони доглядали за позивачкою, а вона там бувала , бо жила із своє сім ' єю в іншому місті. Лише після смерті батька вона стала доглядати матір та частіше спілкуватися з позивачкою та помітила , що у матері є психічні розлади. Аналіз наявних у справі документів підтверджує , що дійсно позивачка значиться зареєстрованою та проживає у [ADDRESS] з 19.07.1989 року(а.с.2), [PERSON] - з 30.06.1998 року (а.с.19), [PERSON] також проживав та був зареєстрований за вказаною адресою на момент укладання договору дарування 26.08.2008 року ,про що в ньому вказано , в той час як відповідачка [PERSON] в цей час була зареєстрована та мешкала в іншому місті - [ADDRESS] (а.с.21), тож у суду не має підстав вважати її свідчення у суді про те, що вона взнала про психічні розлади у матері лише після смерті батька , бо не мешкала постійно з матір 'ю , а жила в іншому місці з іншою сім 'єю , неправдивими. Доводи представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про недовіру експертним висновкам суд також вважає надуманими , оскільки вони обґрунтовані медичними документами та показаннями свідків, які погоджуються між собою та підтверджують доводи позивачки, а експерти мають значний експертний стаж (5,20 та 27 років) та у встановленому законом порядку попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий експертний висновок. Вказівка ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на те, що нотаріусом під час підпису оспорюваних заяв згідно інструкції перевірялась дієздатність позивачки спростовується самими текстами заяв , де є лише посилання на те, що особу [PERSON] було встановлено та засвідчено справжність її підпису -26.08.2008 року (а.с.114), та особу [PERSON] перевірено за паспортом та справжність її підпису перевірено 09.06.2010р. (а.с.135). Напроти , з заяви від 09.06.2010 року видно, що у зв'язку із хворобою [PERSON] текст цієї заяви їй був прочитаний вголос,що підтверджує той факт, що сама позивачка не могла його прочитати (а.с.135). Посилаючись на наявну у справі довіреність на ім 'я представника від імені позивачки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стверджує що завіряючи підпис позивачки заступник директора ПП «Вілс» [PERSON] засвідчив дієздатність довірителя- позивачки [PERSON] (а.с.6). Даючи оцінку цим доводам суд зазначає , що довіреність датована 20.03.2013 року , а спірні правовідносини виникли у 2008 та 2010 році . Окрім того , як пояснив представник позивача , [PERSON] дійсно було запрошено до квартири позивачки, яка прикута до ліжка з метою завірити її підпис на довіреності , що той і зробив. Разом з тим позивачка [PERSON] на момент підписання довіреності не була визнана у встановленому законом порядку недієздатною, тож вказані у довіреності відомості є достовірними. При цьому суд враховує, що ст.225 ЦК України не вимагає обов'язкового визнання особи недієздатною, як помилково вважає ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину,що і встановлено в даному випадку відносно позивачки. Даючи оцінку усім наданим по справі доказам , суд враховує ,що як видно із згоди на дарування від 26.08.2008 року та заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 року , вони не були складені позивачкою, а лише підписані нею ,що само по собі не свідчить про те,що ці дії позивачка виконала свідомо та при цьому розуміла їх наслідки . Суд також вважає, що наявність оформленого у банку карткового рахунку на отримання пенсії не протирічить наданим суду доказам , як рахує третя особа - банк , оскільки, як пояснила у суді відповідачка, їй відомо, що оформленням отримання пенсії матері займалася її сестра - [PERSON] після інвалідності матері, а до інвалідності матір первісно сама оформляла свою пенсію у банку, а потім лише поновляла картку. При цьому суд зазначає , що клопотання про витребування договору на отримання пенсії та розписки про отримання пенсійної картки , а також виклик у якості свідка до суду заступника директора ПП «Вілс» [PERSON] були на порушення вимог ст.27 ч.2 ЦПК України заявлені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вже після проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи тож задоволенню не підлягали. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проаналізувавши усі надані суду докази суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування від 26.08.2008 року нежилого приміщення, розташованого в [ADDRESS], укладеним між [PERSON], який помер [INFO] року та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-4964 з підстав відсутності у позивачки [PERSON] на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності та відсутності волевиявлення [PERSON] на надання згоди чоловікові [PERSON] на укладення зазначеного договору, що є підставою для недійсності такого правочину. На підставі ст.ст.225, 1301 ЦК України суд також встановив обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2011 року, виданого нотаріальною конторою м. Артемівська та внесене до реєстру під № 1515 на ім'я [PERSON] про прийняття спадщини на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю у позивачки [PERSON] на момент підписання заяви про відмову від спадщини від 09.06.2010 року необхідного обсягу цивільної дієздатності та відсутності волевиявлення [PERSON], що є підставою для недійсності такого правочину. Такий висновок суду ґрунтується на обставинах, встановлених судом, та вищезазначених нормах матеріального права . При цьому суд погоджується з доводами третьої особи- ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит про те, що чинним законодавством України не передбачена відміна (скасування) свідоцтва про право на спадщину за заповітом . Разом з тим, приймаючи рішення по справі суд повинен правильно встановити правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин і правильно вирішити спір в межах заявлених вимог. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2011 року, що передбачено ст.1301 ЦК України і вважає за необхідне їх також задовольнити не порушуючи вимог ст.11 ЦПК України. За правилами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Третя особа по справі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заперечуючи проти позову посилається на ту обставину, що як він вважає, позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду про визнання договору дарування від 26.08.2008 року недійсним, бо банк вважає, що позивачці були нотаріусом роз'ясненні наслідки відчуження усього нежилого приміщення, тож строк позовної давності встановлювався до 26.08.2011 року. Суд не погоджується з такими висновками і вважає їх нелогічними та такими , що протирічать встановленим судом фактичним обставинам, підтвердженим доказами. З урахуванням доказів по справі суд приходить до висновку , що позивачка [PERSON] не пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання договору дарування від 26.08.2008 року нежилого приміщення, розташованого в [ADDRESS], укладеного між [PERSON], який помер [INFO] року та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-4964 недійсним, оскільки на момент підписання згоди на укладення договору 26.08.2008 року згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №61 від 17.07.2013 р., [PERSON] страждала на хронічне душевне захворювання -органічний бредовий (шизофреноподібний) розлад особистості складного ґенезу ,внаслідок діабетичної енцефалопатії 2ї-3ї стадії ,церебрального атеросклерозу 2ї-3ї стадії,гіпертонічної хвороби 2ї-3ї стадії,цукрового діабету ,тип 2, важка форма з наростаючим помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням органічного генезу . На момент надання заяви про відмову від прийняття спадщини від 09.06.2010 року № 45 по спадковій справі №29/2010,поданій приватному нотаріусу [PERSON] [PERSON] також страждала вищевказаним хронічним душевним захворюванням та недоумством ,а тому за своїм психічним станом не була здатна усвідомлювати, що поданням заяви про згоду на укладання договору дарування 26.08.2008 року та укладанням вказаного договору ,а пізніше поданням заяви про відмову від прийняття спадщини 09.06.2010 р., що призвело до видачі відповідачці свідоцтва про спадщину за заповітом були порушені її охоронювані законом майнові права . У своєму позові позивачка вказала, що спірне нежиле приміщення та спірна земельна ділянка в [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя, тобто її - [PERSON] та її померлого чоловіка - [PERSON], бо вони були придбані під час шлюбу. Позивачка просила поділити все це на її погляд спільне сумісне майно між нею та померлим чоловіком у рівних частках та визнати за нею та за померлим чоловіком право власності на ? частину спірного майна. Вирішуючи спір за даними позовними вимогами суд приходить до наступного. У відповідності до глави 8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 3, 4 статті 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Як встановлено судом, жодної домовленості між позивачкою та її чоловіком з приводу володіння, користування та розпорядження спільно нажитим майном та їх часток не існує, як і не існує шлюбного договору, укладеного між ними. Таким чином, суд вважає підставними вимоги позивачки щодо поділу нежилого приміщення розташованого в [ADDRESS] і вважає за необхідне їх задовольнити частково, а саме здійснити поділ вказаного нежилого приміщення ,що є предметом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину такого об'єкта нерухомого майна. Разом з тим, суд погоджується з доводами третьої особи - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - щодо того, що відповідно до статей 24-25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент смерті, а отже , оскільки [PERSON] помер [INFO] року , то він не має цивільної правоздатності та не може набувати будь-яких прав, в тому числі права власності на ? частину спірного нежилого приміщення , як того просить позивачка в своїх позовних вимогах, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Заперечуючи проти позову, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» , посилається на ту обставину, що згідно ч.4 ст.65 СК України договір,укладений в інтересах сім 'ї одним із подружжя створює обов'язки для другого з подружжя навіть якщо дитина належить до сім 'ї своїх батьків , але разом з ними не проживає. Враховуючи , що на момент укладання договору 26.08.2008 року відповідачка [PERSON] [INFO] вже не була дитиною та мала свою сім' ю з якою проживала у м. Соледарі , що було відомо також і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» при укладанні кредитного та іпотечного договорів 26.08.2008 року з паспортних даних відповідачки ,то суд вважає що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» невірно трактується ст.3 СК України з метою неправильного застосування положень ч.4 ст.65 СК України . Згідно положень ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З врахуванням тієї обставини , що судом згідно ст..225 ЦК України виявлена відсутність у позивачки [PERSON] на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності та відсутность волевиявлення [PERSON] при підписанні 26.08.2008 року заяви про згоду на укладання договору дарування цінного майна, а саме - договору дарування нежилого приміщення в [ADDRESS] і суду не надано доказів , що [PERSON] дійсно діяв за згодою позивачки, а доведено протилежне ,то висновок ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо того, що він діяв в інтересах сім'ї за згодою позивачки є помилковим. Що ж стосується визнання спільною сумісною власністю, поділу спірної земельної ділянки , розташованої в [ADDRESS] , визнання за позивачкою та померлим [PERSON] права власності на 12 частину земельної ділянки за кожним з цільовим призначенням для обслуговування магазину будівельних матеріалів, яка розташована біля спірного нежилого будинку в [ADDRESS] та має площу 0,0837 га і згідно вищевказаного державного акту була зареєстрована 29.08.2007 року за [PERSON],померлим [INFO] р., то в задоволенні даної частини позову суд відмовляє на слідуючих підставах. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913 -VI «Про внесення зміни до ст.. 61 Сімейного Кодексу України щодо об»єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, яка передбачає, що об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766-1У «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч.5 ст.61 СК України виключено. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Отже судом встановлено і підтверджено вищевказаними доказами - а саме державним актом та довідкою відділу держкомзему (а.с.136-138) , що зазначена земельна ділянка, яка спершу була з цільовим призначенням згідно витягу з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серії ААА № 445805 для обслуговування жилого будинку зареєстрована на праві одноосібної /особистої власності 21.08.2001 року за [PERSON] ,а з 29 серпня 2007 року перереєстрована з цільовим призначенням для обслуговування магазину будівельних матеріалів була за його життя його особистою приватною власністю, а тому поділу не підлягає. Разом з тим суд зазначає, що доводи третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те, що спірна земельна ділянка нібито є предметом іпотеки за кредитним договором не знайшли свого доказового підтвердження у судовому засіданні, оскільки як видно із наданого суду вищевказаного договору іпотеки іпотечним майном вказане лише нежиле приміщення в [ADDRESS]. До того ж на момент укладання іпотечного договору - 26.08.2008 року вказана земельна ділянка не була власністю іпотекодавця яким була [PERSON], а була власністю іншої особи - [PERSON], який ніяких зобов'язань перед ПАТ(на той час ВАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» не мав і розпоряджався належною йому земельною ділянкою за своїм бажанням та розсудом , бо був її власником до самої смерті [INFO] року . Цивільним кодексом України, а саме статтею 1270 встановлюється шестимісячний термін з моменту відкриття спадщини для її прийняття. Згідно ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Звертаючись до суду з проханням визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини позивачка вказала, що цей строк вона пропустила з поважної причини - у зв'язку із тяжкою хворобою та неможливістю вільно пересуватися та просила його поновити. Суд , враховуючи тяжкі хвороби якими хворіє позивачка вважає, відсутністю у позивачки [PERSON] необхідного обсягу цивільної дієздатності внаслідок хвороби , що строк пропущений з поважних причин , тому його слід поновити та заявлену вимогу задовольнити.

Outcome: partial