Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Управління Державної Міграційної Служби України в Луганській області про визнання [PERSON] особою, яка не набула права на користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та зобов'язання її знятися з реєстрації. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею права користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Третьою особою по зустрічному позову є Комунальне Підприємство « Житремонт -Антрацит». В обгрунтування позовних вимог [PERSON] послався на те, що 06.01.1965 року, згідно ордеру № 39, виданому виконкомом Антрацитівської міської Ради, батьку [PERSON] та його дружині, а його матері, [PERSON] була надана окрема квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка складалася із 2 житлових кімнат, жилою площею - 26, 4 кв.м., загальною площею - 40, 4 кв.м. З самого народження, [INFO], він проживав з батьками у вказаній квартирі. У 1990 році він тимчасово виїжджав на заробітки до м. Нижньовартівськ і вже 26.02.1991 року повернувся додому та був знову зареєстрований за постійним місцем проживання у зазначеній квартирі. Він постійно користувався квартирою та сплачував квартплату і комунальні платежі. 04 листопада 2004 року померла його мати [PERSON]. 16.01.2009 року він, [PERSON], одружився з [PERSON]. 13.05.2009 року він отримав професійну травму і став інвалідом 1 групи. Зазначив, що його життєдіяльність суттєво обмежена, він потребує постійного стороннього догляду, а тому проживає разом з сім'єю за адресою : [ADDRESS] У червні 2010 року його батько [PERSON] звернувся до Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області з позовом до нього про визнання його такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням. 20.08.2010 року рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області у задоволенні позову [PERSON] до нього про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], було відмовлено за необгрунтованністю. 28.10.2010 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області задовольнила апеляційну скаргу [PERSON] Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року скасувала та ухвалила нове рішення, яким визнала його, [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. 25.05.2011 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Луганської області від 28.10.2010 року було скасувано, а рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року залишено в силі. 25.06.2011 року [PERSON], не зважаючи на ухвалення 25.05.2011 року колегією суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення про залишення судового рішення Антрацитівського міськрайонного суду у силі, яким за ним, [PERSON] , зберігалося право на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], зареєструвалася за цією ж адресою. 21.09.2011 року його було поновлено в правах на реєстрацію за адресою : [ADDRESS]. Рішенням Антрацитівського міськрайонного суду від 03.11.2011року його позовні вимоги до Управління житлово - комунального господарства Антрацитівської міської Ради, Антрацитівського комунального підприємства „Бюро - технічної інвентаризації, де у якості третьої особи був залучений [PERSON], про відміну розпорядження про приватизацію квартири були цілком задоволені. Відмінено розпорядження від 11 січня 201 1 року №- 88301 про приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Постановою Донецького адміністративного апеляційного суду від 26.01.2012 року зазначене рішення Антрацитівського міськрайонного суду було змінено. Резолютивна частина вказаної постанови була викладена в наступній редакції: « Позов [PERSON] до Антрацитівського комунального підприємства „Бюро - технічної інвентаризації, Управління житлово - комунального господарства Антрацитівської міської Ради, з третьою особою [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію квартири задовольнити. Скасувати розпорядження Антрацитівського комунального підприємства „Бюро - технічної інвентаризації про приватизацію квартири [ADDRESS] від 11.01.2010 року за № 88522 [PERSON]. 24.07.2012 року Антрацитіський міськрайонний суд Луганської області затвердив мирову угоду між ним та [PERSON], [PERSON], КП „ Антрацитівське Бюро технічної інвентаризації» за якою: - сторони погодились визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.01.2011 року, видане на підставі розпорядження КП « Антрацитівське бюро технічної інвентаризації» Антрацитівської міської Ради № 8830/1 від 11.01.2011 року у порядку приватизації квартири [ADDRESS], де приватним власником зазначений [PERSON]; - сторони визнали недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] від 25.01.2011 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Антрацитівського міського нотаріального округу Луганської області, зареєстрований в реєстрі № 93; - сторони визнали недійсним рішення про державну реєстрацію прав власності від 03.02.2011 року та свідоцтво про право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; - сторони погодились повернутися у першопочаткове становище; - позивач [PERSON] відмовився від стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] витрат у розмірі 2400 гр., понесених у зв'язку з наданням йому правової допомоги . Зазначив, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2011 року та ухвала Антрацитіського міськрайонного суду Луганської області про затвердження мирової угоди від 24.07.2012 року мають преюдиційне значення згідно ст.61 ЦПК України для даного позову, тобто звільняють його від доказування та свідчать саме про те, що він не був позбавлений права на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], ні до, ні у 2010 році, ні в подальшому, а тому він мав усі права, притаманні члену сім'ї наймача. Зауважив на те, що відповідачка [PERSON] не набула права користування вказаною квартирою з наступних підстав. Згідно ст.349 ЦПК України рішення і ухвала суду касаційної інстанції набирають законної сили з моменту її оголошення. Частина 2 ст.349 ЦПК України встановлює, що з моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 ЦК України способом захисту його цивільних прав і інтересів у даному випадку має бути визнання особи такою, що не набула права користування житлом та зобов'язання її знятися з реєстрації. Згідно ст. 64 ЖК України він, як член сім'ї наймача квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] нарівні з наймачем мав і має усі права стосовно цієї квартири. Згідно ст.65 ЖК України він ніколи ні усно, ні письмово не давав згоди на вселення та реєстрацію [PERSON] до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] і немає жодних фактів того, що він висловлював таку згоду. Тобто він не надавав такої згоди і до визнання за мировою угодою від 24.07.2012 року недійсним рішення про державну реєстрацію прав власності від 03.02.2012 року та свідоцтва про право власності за [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою:[ADDRESS]. Право власності на квартиру відповідачка [PERSON] набула на підставі договору дарування, укладеному між нею та [PERSON] 25.01.2011 року, як зазначено виконуючою обов'язки директора КП „ Житремонт - Антрацит», хоча юридично вірнішим буде зазначити з моменту державної реєстрації прав власності від 03.02.2012 року, і це ж право вона втратила згідно мирової угоди від 24.07.2012 року. Зареєстрована у квартирі відповідачка була також на підставі власниці цієї квартири по договору дарування , як вважає виконуюча обов'язки директора КП „Житремонт - Антрацит Новотарська О.А., а не з моменту державної реєстрації прав власності від 03.02.2012 року, згідно власної заяви від 25.06.2011 року, вочевидь дізнавшись про те, що 25.05.2011 року колегія суддів палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалила залишити судове рішення Антрацитівського міськрайонного суду у законній силі, яким він мав усі права на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], навмисно без його згоди. Вищезазначена мирова угода від 24.07.2012 року згідно, ст. 208 ЦПК України є різновидом судового рішення, а судові рішення мають силу Закону і ухвалюються згідно ст. 209 ЦК України іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Статтею 14 ЦПК України передбачена обов'язковість судових рішень. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Оскільки права власності на квартиру відповідачка не набула, вона не набула і права користування зазначеною квартирою, з цим вона сама погодилась, згідно п.4 умов мирової угоди від 27.07.2012 року, згідно якого сторони погодились повернутися у першопочаткове становище. Слід розуміти, що у те правове становище, яке було до набуття відповідачкою права власності на квартиру і коли вона не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, згідно ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідачка [PERSON] не набула права і на реєстрацію за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст.16 ЦК України він має право просити суд зобов'язати відповідачку знятися з реєстрації за вказаною адресою. Таке питання суд вправі вирішити згідно ст.214 ЦПК України. Просить визнати [PERSON] особою, яка не набула права на користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Також просить зобов'язати [PERSON] знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Згодом позивач [PERSON] подав 01.08.2013 року додаткову позову заяву, в якій уточнив свої позовні вимоги. Просить визнати [PERSON] особою, яка не набула права на користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Також просить зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. 24.10.2013 року позивач [PERSON] також подав додаткову позову заяву, в якій уточнив та збільшив свої позовні вимоги. Просить додатково стягнути з відповідачки [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гр. 21.12.2012 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] « Про визнання права користування жилим приміщенням» за адресою: [ADDRESS]. Третьою особою по зустрічному позову є Комунальне Підприємство « Житремонт - Антрацит» УЖКГ м. Антрацит. В обгрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] послалась на те, що 07.07.2007 року вона створила сім'ю з [PERSON] і була вселена ним в квартиру за адресою: [ADDRESS], де проживає разом з останнім і на даний час. Квартиронаймачем є [PERSON] На день її вселення в квартиру відповідач [PERSON] в квартирі не проживав і ніякого його майна в квартирі не знаходилося. Останній разом з членами своєї сім'ї проживав окремо в ізольованій, облаштованій квартирі. 08.08.2008 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], про до свідчить актовий запис за № 220 у відділі реєстрації актів цивільного стану Антрацитівського міськрайонного управління юстиціі. Таким чином, вона була вселена в квартиру і користуєся житловою площею не на підставі договору дарування чи свідоцтва про приватизацію квартири, а як член сім'ї квартиронаймача. [PERSON] не заперечував проти її вселення в квартиру його батька, підтримував нормальні родинні стосунки з ними, не звертався до суду з позовом про її виселення чи про визнання такою, що не має права користування житловою площею. Коли [PERSON] отримав травму в травні 2009 року, то вона з його батьком допомагали чим могли за час знаходження його в лікарні. Після виписки з лікарні [PERSON] знову повернувся на постійне місце проживання до членів своєї сім'ї, де у нього є дитина, дружина. З нею та батьком [PERSON] ніколи в спірній квартирі не проживав та не був членом їх сім'ї. Після відміни приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], визнання на цій підставі договору дарування квартири недійсним, вона повернулася в комунальну власність на підставі ухвали Антрацитівського міськрайонного суду від 24.04.2012 року. Вказане рішення суду не свідчить про те, що відповідач в подальшому зберігає за собою право користування житловою площею, а вона такого права, як член сім'ї квартиронаймача не має. Відповідач [PERSON] не тільки не проживає в спірній квартирі, але і покращив свої і членів своєї сім'ї умови, постійно проживаючи зараз в 3-кімнатній квартирі за вказаною вище адресою. Не має підстав робити висновок про те, що [PERSON] перестав жити у спірній квартирі у зв'язку з травмою та інвалідністю, оскільки він не жив в ній і не зберігав ніяким чином за собою житлову площу задовго до травмування, проживаючи за місцем проживання своєї сім'ї, а не з батьком. Згідно з умовами ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають, разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України). Вона, як член сім'ї наймача квартири, при вселенні в квартиру не оформляла ніякої угоди про порядок користування житловою площею, а прийняла всі права і обов'язки, що витікають з договору найма житлової площі, як член сім'ї квартиронаймача. Саме вона та її чоловік [PERSON] весь цей час проживаючи в квартирі, сплачували комунальні послуги, робили поточний ремонт в квартирі, використовували квартиру за її призначенням. [PERSON] не платить за комунальні послуги в спірній квартирі, в ній не проживає майже 10 років і не зберігає в ній своє майно. [PERSON] користується пільгами, як інвалід 1 групи, у тому числі при оплаті комунальних послуг за своїм постійним місцем проживання і членів своєї сім'ї. [PERSON] не заперечує проти того, що проживає з членами своєї сім'ї за іншою адресою, посилаючись на це в своєму позові. Вважає, що вона має право на користування житловою площею спірної квартири, як член сім'ї квартиронаймача [PERSON]. Зазначила, що [PERSON] неправильно посилається на ч.1 ст.65 ЖК України, що він не давав письмової згоди на її вселення. Саме в цій статті ЖК України зазначено, що таку письмову згоду повинні давати члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним (не зареєстровані, а проживають). На день її вселення в спірну квартиру відповідач [PERSON] не був членом сім'ї свого батька, оскільки мав окремо свою сім'ю. Останній не проживав в квартирі разом з батьком, а постійно проживав зі своєю сім'єю за іншою адресою. Тільки реєстрація в любій квартирі не породжує прав на користування житловою площею. Так, п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09.11.1996 року № 9 « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано, що наявність чи відсутність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування житловою площею чи для відмови в цьому особі, яка вселилася як член сім'ї наймача. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення само по собі не свідчить про те, що особа, яка вселилася , не набула права користування жилим приміщенням, якщо за обставин справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Також зазначила, що [PERSON] неправильно трактує п.4 мирової угоди, оскільки позов, по якому була укладена мирова угода, стосувався визнання договору дарування недійсним, свідоцтва про приватизацію квартири та реєстрацію приватної власності. Тому повернення у першопочаткове положення значило повернення квартири в комунальну власність, а не залишення її в приватній власності. Вказаний пункт не має нічого спільного з вселенням, її проживанням в квартирі. Зазначила, що вона вселилася в комунальну квартиру і на даний час проживає в комунальній квартирі разом зі своїм чоловіком - квартиронаймачем. Оскільки саме з цього питання виник спір, то вона змушена звертатися до суду із зустрічним позовом і бажає отримати рішення суду, яке б закріпило за нею право користування житловою площею, як члена сім'ї квартиронаймача, який проживає постійно в спірній квартирі і виконує обов'язки, передбачені договором найму житлової площі. Просить визнати за нею, [PERSON], право користування житловою площею, як члена сім'ї квартиронаймача, за адресою: [ADDRESS]. Також просить стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 113 гр. та витрати за надання правової допомоги в розмірі 700 гр. Ухвалою Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 25.12.2012 року первісний позов [PERSON] до [PERSON], Управління Державної Міграційної Служби України в Луганській області « Про визнання особи такою, що не набула права на користування житлом та зобов'язання її знятися з реєстрації» та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] « Про визнання права користування жилим приміщенням» були об'єднані в одне провадження. ( а.с. 65) [PERSON], який є позивачем по первісному позову та відповідачем по зустрічному позову в судове засідання не з'явився, є інвалідом 1 групи внаслідок нещасного випадку на виробництві, його життєдіяльність значно обмежена, потребує постійного стороннього догляду, уклав угоду про надання правової допомоги від 25.12.2012 року з адвокатом [PERSON].( а.с. 22,76-78) В судовому засіданні представник позивача та відповідача по зустрічному позову [PERSON] - адвокат [PERSON], який діє на підставі довіреності від 27.08.2011 року, з терміном дії у три роки, посвідченої начальником ДП «Злагода» ЖЕК № 3 та угоди про надання правової допомоги від 25.12.2012 року позовні вимоги [PERSON] первісні, уточнені та збільшені підтримує, просить задовольнити їх у повному обсязі. Зазначив, що [PERSON] не набула права на користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] не надавав відповідачці [PERSON] згоду на вселення, проживання та реєстрацію у спірній квартирі та не звертався з такими заявами до КП «Житремонт - Антрацит». Відповідачка [PERSON] забезпечена власним житлом за адресою: [ADDRESS], а тому не має потреби у спірному житлі. Внаслідок вказаних обставин [PERSON] підлягає зняттю з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Зустрічний позов [PERSON] вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. [PERSON], яка є відповідачкою про первісному позову та позивачкою по зустрічному позову в судове засідання також не з'явилась, уклала угоду про надання правової допомоги від 20.12.2012 року з адвокатом [PERSON] ( а.с. 61,79,80) В судовому засіданні представник відповідачки та позивачки по зустрічному позову [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] повністю не визнає та пояснила, що з 07.07.2007 року [PERSON] стала співмешкати з батьком позивача [PERSON] - відповідачем [PERSON] та вселена останнім у спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. На день вселення [PERSON] у спірну квартиру за вказаною адресою позивач [PERSON] в квартирі не проживав, на спірній житловій площі не мав будь - якого майна, а тому його згода на вселення [PERSON] була не потрібна. 08.08.2008 року [PERSON] та батько позивача [PERSON] зареєстрували шлюб, а тому [PERSON] вселилась у спірну квартиру на правах члена сім'ї, де проживає і на даний час. Відповідач [PERSON] визнає за [PERSON] право користування житловою площею, як за членом сім'ї квартиронаймача, за адресою: [ADDRESS]. Вважає безпідставними вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] особою, яка не набула права користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], оскільки не проживаючи на спірній житловій площі та не будучи членом сім'ї квартиронаймача [PERSON], позивач [PERSON] не повинен був надавати згоду на вселення [PERSON] у спірне житло, така згода не була потрібна. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Вимоги [PERSON] по зустрічному позову підтримує, просить задовольнити їх у повному обсязі, визнавши за [PERSON] право користування житловою площею, як члена сім'ї квартиронаймача, за адресою: [ADDRESS]. Відповідач - Управління Державної Міграційної Служби України в Луганській області в судове засідання не з'явився, надав листи № 18/1971 від 20.12.2012 року та № 18/2699 від 13.08.2013 року про розгляд справи у відсутність своїх представників, в частині вирішення спору покладається на розсуд суду. ( а.с. 40,41,106,107) Відповідач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву від 20.12.2012 року про розгляд справи у його відсутність, оскільки за станом здоров'я йому протипоказані нервові напруження. Позов [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням, а саме, його квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], визнає повністю, оскільки вони з [PERSON] проживають однією сім'єю з 07.07.2007 року, ведуть сумісне господарство, зареєстрували шлюб та повінчалися у церкві. Саме [PERSON] допомагає йому та здійснює за ним догляд. ( а.с. 60,79,80) [PERSON] уклав угоду про надання правової допомоги від 20.12.2012 року з адвокатом [PERSON] ( а.с. 79,80) В судовому засіданні представник відповідача по зустрічному позову [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] повністю не визнає та пояснила, що на час вселення [PERSON] у спірну квартиру, житло перебувало у комунальній власності і правовідносини регулювались Житловим Кодексом України. Згідно ст. 65 ЖК України письмове погодження надається іншим членам сім'ї для вселення дружини, якщо члени сім'ї проживають разом з наймачем. [PERSON] у спірній квартирі не проживав, оскільки мешкав зі своєю сім'єю у іншому житлі, оскільки не був члени сім'ї наймача, а тому не мав надавати згоду на вселення [PERSON] Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити та визнати за [PERSON] право користування житловою площею, як члена сім'ї квартиронаймача, за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи по зустрічному позову - Комунального Підприємства « Житремонт -Антрацит» УЖКГ м. Антрацит Ісмаїлова С.В. в судовому засіданні не заперечує проти задоволення зустрічного позову [PERSON] та визнання за нею права користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], оскільки остання з 08.08.2008 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з наймачем [PERSON] і проживає у спірній квартирі як дружина наймача, а з 25.06.2011 року зареєстрована за місцем проживання у вказаній квартирі. Зазначила, що відповідно до ст. 65 ЖК України письмове погодження надається іншим членам сім'ї для вселення дружини, якщо члени сім'ї проживають разом з наймачем. [PERSON] тільки зареєстрований за вказаною адресою, однак більше трьох років не проживає в квартирі. ( а.с. 87) Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, третю особу, оцінивши, відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є рідним сином відповідача у зустрічному позові [PERSON], [INFO]. На підставі ордера № 39 від 06.01.1965 року, виданого 09.01.1965 року Антрацитівською міською Радою, батьку [PERSON] була надана окрема квартира за адресою: [ADDRESS], на сім'ю з 3- х осіб ( а.с. 8) На той час до складу сім'ї [PERSON] входили: батько [PERSON], мати [PERSON] та син [PERSON] Також встановлено, що позивач [PERSON] з часу свого народження проживав у спірній квартирі. Батьки [PERSON] та [PERSON] також постійно мешкали на цій житловій площі. [INFO] мати [PERSON] померла. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із наявних в матеріалах даної цивільної справи рішень судів різних інстанцій встановлено, що з 1989 року позивач [PERSON] не став проживати у спірній квартирі, не виконував обов'язки, пов'язані з утриманням та оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. За взаємною згодою між [PERSON] та [PERSON] з березня 2005 року останні оплачували опалення квартири навпіл. З 07.07.2007 року батько [PERSON] став співмешкати з [PERSON], а 08.08.2008 року у відділі РАЦС Антрацитівського міськрайонного управління юстиції зареєстрував з нею шлюб, внаслідок чого остання змінила своє прізвище на «[PERSON]», про що свідчить свідоцтво про шлюб від 08.08.2008 року. ( а.с. 47) У 2009 році сплата опалення спірної квартири в рівних частках [PERSON] та [PERSON] була припинена за ініціативою [PERSON], а саме, в той період часу, коли [PERSON], будучи 13.05.2009 року травмованим на виробництві, перебував на лікуванні, а згодом став інвалідом 1 групи, життєдіяльність якого стала суттєво обмеженою. Не дивлячись на вказані обставини, батько [PERSON] у березні 2010 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив постановити рішення, яким визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], тобто втратив право користування спірною квартирою. Рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року у задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено за необгрунтованістю ( а.с. 11-12). Вказане рішення було оскаржено у апеляційному порядку. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 28.10.2010 року рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 13-14) Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, [PERSON] оскаржив його у касаційному порядку. В цей час, користуючись наявністю рішення апеляційного суду Луганської області від 28.10.2010 року, батько [PERSON] на підставі розпорядження УЖКГ Антрацитівської міської Ради № 8830/1 від 11.01.2011 року приватизував спірну квартиру та 17.01.2011 року отримав свідоцтво на право власності на це житло на своє ім'я, а 25.01.2011 року уклав договір дарування цієї ж квартири з [PERSON], яка в свою чергу зареєструвала право власності на житло на себе, про що свідчить копія договору дарування квартири від 25.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Антрацитівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 93 ( а.с. 93) Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2011 року рішення апеляційного суду Луганської області від 28.10.2010 року було скасовано, а рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року залишено в силі. ( а.с.15-16) В залежності від судових рішень, які приймались судовими інстанціями різних рівнів, змінювалась реєстрація [PERSON] у спірній квартирі. Так, згідно копії особового рахунку квартиронаймача [NUMBER] на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS], останній значиться зареєстрований за вказаною адресою з 10.12.1974 року. Позивач [PERSON] у спірній квартирі зареєстрований з 26.02.1991 року по 09.12.2010 року, а згодом з 21.09.2011 року і на даний час. ( а.с. 90) Не зважаючи на ухвалення 25.05.2011 року колегією суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення про залишення судового рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року у силі, яким за [PERSON] було збережено право на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], відповідачка [PERSON] 25.06.2011 року зареєструвалася за цією ж адресою, у спірній квартирі. При цьому, реєстрація [PERSON] у спірній квартирі із зареєстрованими в ній мешканцями не узгоджувалась, що вбачається з її заяви від 25.06.2011 року. ( а.с. 9 зворот, 92) До часу реєстрації [PERSON] у спірній квартирі, остання мала постійну реєстрацію з 27.07.1984 року в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], яка і на даний час належить [PERSON] та її сину [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності, виданого Антрацитівським БТІ 16.03.2006 року, згідно розпорядження № 3995/2 в 1/2 частині кожному, про що свідчить лист БТІ Антрацитівської міської Ради від 08.04.2010 року та інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.10.2013 року. ( а.с. 75,125, 125 зворот) 21.09.2011 року позивач [PERSON], відновившись в правах на реєстрацію у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], не погодився з приватизацією цієї житлової площі та звернувся до суду за відміною розпорядження про приватизацію квартири. Рішенням Антрацитівського міськрайонного суду луганської області від 03.11.2011року його позовні вимоги до Управління житлово - комунального господарства Антрацитівської міської Ради, Антрацитівського комунального підприємства „Бюро - технічної інвентаризації, де у якості третьої особи був залучений [PERSON] « Про відміну розпорядження про приватизацію квартири» були задоволені у повному обсязі. Відмінено розпорядження від 11 січня 201 1 року №- 88301 про приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. ( а.с.17-19) Постановою Донецького адміністративного апеляційного суду від 26.01.2012 року зазначене рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 03.11.2011 року було змінено. Резолютивна частина вказаною постанови була викладена в наступній редакції: « Позов [PERSON] до Антрацитівського комунального підприємства „ Бюро - технічної інвентаризації, Управління житлово - комунального господарства Антрацитівської міської Ради, з третьою особою [PERSON] «Про скасування розпорядження про приватизацію квартири» задовольнити. Скасувати розпорядження Антрацитівського комунального підприємства „Бюро - технічної інвентаризації про приватизацію квартири [ADDRESS] від 11.01.2010 року за № 88522 [PERSON].( а.с. 20-21) Ухвалою Антрацитіського міськрайонного суду Луганської області від 24.07.2012 року між сторонами, а саме, [PERSON] і [PERSON], [PERSON], а також КП „ Антрацитівське Бюро технічної інвентаризації» була затверджена мирова угода за якою сторони визнали недійсними: - свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.01.2011 року, видане на підставі розпорядження КП «Антрацитівське бюро технічної інвентаризації» Антрацитівської міської Ради № 8830/1 від 11.01.2011 року у порядку приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], де приватним власником зазначений [PERSON]; - договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] від 25.01.2011 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Антрацитівського міського нотаріального округу Луганської області, зареєстрований в реєстрі № 93; - рішення про державну реєстрацію прав власності від 03.02.2011 року та свідоцтво про право власності за [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Також сторони погодились повернутися у першопочаткове становище. ( а.с.23-25) Аналізуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не набула права користування житлом, а саме, спірною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], а тому підлягає зняттю з реєстрації за цією адресою з наступних підстав. Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, є законом прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції Україниі повинні відповідати їй (стаття 1, частина перша, друга статті 8 Основного Закону України). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Право на житло - є одним із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 « Загальної декларації прав людини» кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі, в « Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права» від 16 грудня 1966 року. Як вбачається з п. 1 ст. 12 « Міжнародного пакту про громадські і політичні права» від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що станом на 07.07.2007 року, коли батько позивача [PERSON] - [PERSON] став співмешкати з відповідачкою [PERSON] у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], ця житлова площа перебувала у комунальній власності та в ній були зареєстровані: - наймач житла - [PERSON] з 10.12.1974 року; - член сім'ї наймача - син [PERSON] з 26.02.1991 року по 09.12.2010 року, а після відновлення в реєстрації - з 21.09.2011 року і на даний час. ( а.с. 9) Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Не дивлячись на те, що у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], на час вселення в неї 07.07.2007 року відповідачки [PERSON] був зареєстрований позивач [PERSON], його письмова згода на таке вселення, у порушення вимог ст. 65 ЖК України, витребувана не була. Вказані обставини підтвердила відповідачка [PERSON], яка обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги посилалась на те, що у спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] вона була вселена тільки [PERSON]. Згода позивача [PERSON] на вселення [PERSON] не була витребувана у позивача і на час реєстрації шлюбу відповідачів [PERSON] та [PERSON], коли статус останньої змінився зі співмешканки на статус дружини. ( а.с. 47) Суд вважає, що не заслуговує на увагу посилання представника відповідача по первісному позову [PERSON] та по зустрічному позову [PERSON] - адвоката [PERSON] на те, що письмова згода [PERSON] на вселення у спірну квартиру відповідачки [PERSON] не була потрібна, оскільки позивач фактично не проживав у спірній квартирі, а мешкав із своєю сім'ю за іншою адресою. Судом встановлено, що таке не проживання позивача [PERSON] у спірній квартирі пов'язано не з його не бажанням мешкати у цьому житлі, а з його станом здоров'я. Будучи 13.05.2009 року травмованим на виробництві та ставши інвалідом 1 групи, позивач [PERSON] мусить проживати з особами, які здійснюють за ним догляд, оскільки внаслідок травми його життєдіяльність є суттєво обмеженою та він потребує постійного стороннього догляду, про що достеменно відомо відповідачці [PERSON]. ( а.с. 22) В судовому засіданні встановлено, що догляд за позивачем [PERSON] здійснює його дружина [PERSON] та він проживає в квартирі останньої за адресою: [ADDRESS], яка належить останній на підставі договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 14.07.2010 року приватним нотаріусом Антрацитівського нотаріального округу Луганської області [PERSON], за реєстром № 1756. ( а.с. 116-118) Дружині позивача [PERSON] - [PERSON] також на підставі договору дарування від 25.01.2011 року належить і квартира за адресою: [ADDRESS]. ( а.с.114-115) Однак до вказаних квартир позивач [PERSON] ніякого відношення не має. Єдиним житлом останнього є спірна квартира за адресою: [ADDRESS]. Крім того, не зважаючи на ухвалення 25.05.2011 року колегією суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення про залишення судового рішення Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.08.2010 року у силі, яким за [PERSON] було збережено право на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], відповідачка [PERSON] 25.06.2011 року зареєструвалася за цією ж адресою, у спірній квартирі, при цьому, реєстрація [PERSON] у спірній квартирі із зареєстрованими в ній мешканцями не узгоджувалась, що вбачається з її заяви від 25.06.2011 року. ( а.с. 9 зворот, 92) Більш того, судом встановлено, що відповідачка [PERSON], вселившись у спірну квартиру продовжувала зберігати постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS], яке і на даний час належить їй в 1/2 частині, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Антрацитівським БТІ 16.03.2006 року, згідно розпорядження № 3995/2 ( а.с. 75,125, 125 зворот). За змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За таких обставин, суд вважає на необхідне визнати відповідачку [PERSON] особою, яка не набула права на користування житлом, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Також, суд вважає на необхідне зобов'язати Управління Державної Міграційної Служби України в Луганській області зняти з реєстрації відповідачку [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Що стосується зустрічних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права користування житловою площею, як члена сім'ї квартиронаймача, за адресою: [ADDRESS], то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Крім того, звертаючись до суду з вказаними вимогами в межах зустрічного позову, [PERSON] пропустила строк звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу і не просила про його відновлення. За таких обставин, суд вважає на необхідне у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON]«Про визнання права користування жилим приміщенням»- відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно довідки адвоката [PERSON] від 24.10.2013 року позивачем [PERSON] сплачено за надання правової допомоги при веденні цивільної справи за його позовом та за зустрічним позовом [PERSON] суму у розмірі 3000 гр., відповідно до угоди про надання правової допомоги від 25.12.2012 року ( а.с. 130,76-78) В додатковій заяві позивача [PERSON] від 24.10.2013 року міститься розрахунок вартості правової допомоги, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 « Про граничні розміри компенсації видатків, пов'язаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» та Законом України « Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу», від 20.11.2011 року. З наведеним у вказаній додатковій заяві розрахунком суд не погоджується. Позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження тривалості часу, витраченого на складання позовної заяви, а посилання на тривалість судових засідань не співпадає з фактичним часом, витраченим на їх проведення. За таких обставин, суд вважає на необхідне відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні вимог у вказаній частині. Що стосується витрат по сплаті судового збору, то при зверненні до суду позивач [PERSON] мав сплатити судовий збір у розмірі 111 гр. 80 коп., виходячи з того, що розмір ставки судового збору з вимог немайнового характеру, Згідно Закону України «Про судовий збір» № 3674-У1 від 08.07.2011 року, становив 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, яка з 01.10.2012 року складала 1118 гр. Однак позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 1 групи. Оскільки позов [PERSON] «Про визнання особи такою, що не набула права на користування житлом та зобов'язання її знятися з реєстрації» задоволений судом у повному обсязі, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору в сумі 111 гр. 80 коп. на користь держави мають бути стягнуті з відповідачки [PERSON] Оскільки [PERSON] відмовлено у задоволенні її вимог по зустрічному позову у повному обсязі, тому не підлягають задоволенню і її вимоги щодо стягнення з [PERSON] на її користь витрат по сплаті судового збору в сумі 113 гр. та витрат на правову допомогу в розмірі 700 гр.. На підставі викладеного,

Outcome: partial