Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

В травні 2013 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому посилаючись на постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, родинні зв'язки з померлою та обставини спадкування, просила суд визнати за нею право власності на 3/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що набуте нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності. У поданих заявах позивач позовні вимоги підтримує, та просить їх задовольнити, відповідач проти задоволення позову не заперечує, та просить вирішити справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, суд в порядку статті 169 ЦПК України за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні її обставини та кореспондуючи ним правовідносини. Відповідно до довідки КП «ММБТІ» від 28.08.2012 року право власності на спірне нерухоме майно за адресою [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору забудови від 30.03.1951 року №6418/1. Відповідно до наданих суду пояснень, що підтверджуються довідкою адміністрації Центрального району м. Миколаєва, [PERSON] є дружиною [PERSON], та на час набуття останнім права власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS], вказані особи вже перебували у шлюбі, а отже вказане майно є спільно нажитим. Вказаний висновок суду підтверджується, зокрема й тим, що 21 травня 1994 року [PERSON] та [PERSON] було складено заповіти, що містили розпорядження заповідачів стосовно належних їм на праві особистої власності частин житлового будинку, з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у [ADDRESS], та вказані заповіти було посвідчено державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори, Лактіоновою С.А., та зареєстровано в реєстрі за №2-1060, а отже на час складання заповіту [PERSON] мала право власності відносно частини спірного домоволодіння. [INFO] року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER]) та після його смерті була відкрита спадщина. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач, [PERSON] як донька (свідоцтво про народження серії [NUMBER] та свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER], відповідно до якого прізвище позивача було змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]»), син - [PERSON], та дружина - [PERSON], та жоден з вказаних осіб за прийняттям спадщини до державного нотаріуса не звернувся, натомість [PERSON] та [PERSON] на час смерті спадкодавця, та після неї проживали у спірному домоволодінні, здійснювали його утримання, а за такого фактично прийняли спадщину. [INFO] року [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії [NUMBER]) та після її смерті була відкрита спадщина. Спадкоємцями за законом після її смерті є [PERSON] як донька (свідоцтво про народження серії [NUMBER] та свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER], відповідно до якого прізвище позивача було змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]») та син - [PERSON]. З метою прийняття спадщини спадкоємці звернулись до першої Миколаївської державної нотаріальної контори з відповідними заявами та державним нотаріусом Н.В. Міщенко було ухвалено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі заявникам свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 23 постанови №7 від 30.05.2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про спадкування», у випадку відмови нотаріуса в оформленні спадщини, особа-спадкоємець з метою прийняття спадщини може звернутися до суду за загальними правилами цивільного провадження. Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних осіб в межах заявлених нами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та способом захисту такого інтересу є, зокрема, визнання права. Виходячи з вищевикладеного суд доходить наступних висновків: право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі договору забудови від 30.03.1951 року №6418/1, та вказане право власності було набуте [PERSON] у період шлюбу з [PERSON], а отже таке майно є сумісно нажитим майном подружжя, та за загальним правилом частки співвласників у спільній сумісній власності є рівними. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частину житлового будинку[ADDRESS] яку фактично прийняли [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги спадкування, в рівних частинах, тобто по 1/4 частині житлового будинку, кожен, після чого [PERSON] стало належати 3/4 частини майнових прав на спірний будинок (оскільки її право власності на вказане майно так і не було зареєстровано у встановленому порядку). В свою чергу після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належні їй майнові права щодо спірного житлового будинку, та спадкоємці першої черги за законом ([PERSON] та [PERSON]) заявили про прийняття ними спадщини, таким чином [PERSON] має успадкувати 1/2 майнових прав [PERSON] відносно спірного будинку, що відповідає 3/8 частинам таких прав, та таким чином суд вважає позов обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що сторонами не заявлені вимоги про відшкодування судового збору за розгляд справи, у суду відсутні підстави для розподілу таких витрат між позивачами, разом з тим суд зазначає, що сторони не позбавлені права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved