Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що 08 листопада 2005 року між ТОВ Укрпромбанк, правонаступником якого є ПАТ Дельта Банк, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 213/П-05, відповідно до якого останній отримав кредит на суму 29\~ 000,00 доларів США з розрахунку 12 відсотків річних за весь час фактичного користування кредитом. Мета кредитування придбання квартири. 30.06.2010 року між ТОВ Укрпромбанк, АТ Дельта Банк та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ Укрпромбанк на користь АТ Дельта Банк, відповідно до якого ТОВ Укрпромбанк передає (відступає) АТ Дельта Банк право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ТОВ Укрпромбанк та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого, поручитель зобовязалась перед банком відповідати за виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору № 213/П-05 від 08.11.2005 р. Відповідач [PERSON] належним чином не виконав умов договору, внаслідок чого станом на 08.08.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 167\~ 750,88 грн. Просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість та судові витрати у справі. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Дельта Банк про визнання поруки припиненою. Позов мотивувала тим, що 21.03.2012 року банком було направлено їй як поручителю досудову вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором в повному обсязі протягом 5 календарних днів з дати отримання вимоги, вимогу вона отримала 26.03.2012 року. 31.10.2012 року банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто після закінчення шестимісячного терміну від настання строку виконання основного зобовязання. Вважає, що порука припинилася на підставі ч.4 ст.559 ЦК України. А тому просила визнати припиненим договір поруки. Вимоги за позовами обєднані в одне провадження. До початку судового розгляду справи по суті позивач зменшив розмір позовних вимог в звязку з частковою сплатою відповідачем [PERSON] боргу, про що подав відповідну заяву. Просив стягнути солідарно з відповідачів 154\~ 296,07 грн. заборгованості за кредитним договором та 1677,51 грн. судових витрат. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю з викладених у позовній заяві підстав з врахуванням зменшення розміру заборгованості. Просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову визнав частково. Суду пояснив, що його довіритель дійсно брав кредит, частково заборгованість погашає, але заборгованість є, не збереглись всі квитанції про сплату коштів, а тому не може остаточно визначити, яка сума підлягає до стягнення. При вирішенні зустрічного позову покладався на розгляд суду. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні вимоги первісного позову в частині предявлення його до [PERSON] не визнали. Вважають, що позов підлягає до задоволення в частині предявлення його до [PERSON] з відрахуванням сплачених ним сум. Вимоги зустрічного позову підтримали з викладених у ньому підстав. А тому, просили в задоволенні первісного позову в частині його предявлення до [PERSON] відмовити, вимоги зустрічного позову задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що первісний позов підставний та підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 08 листопада 2005 року між ТОВ Укрпромбанк та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 213/П-05, відповідно до якого останній отримав кредит на суму 29\~ 000,00 доларів США з розрахунку 12 відсотків річних за весь час фактичного користування кредитом. Мета кредитування придбання квартири. (а.с.6-9). 30.06.2010 року між ТОВ Укрпромбанк, АТ Дельта Банк та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ Укрпромбанк на користь АТ Дельта Банк, відповідно до якого ТОВ Укрпромбанк передає (відступає) АТ Дельта Банк право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком, внаслідок чого ПАТ Дельта Банк замінює ТОВ Укрпромбанк як кредитора у зазначених зобовязаннях. (а.с. 21,22) Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, ПАТ Дельта Банк набуло право вимоги за кредитним договором № 213/П-05 від 08.11.2005 року, укладеним між ТОВ Укрпромбанк та [PERSON] 08.11.2005 року, на забезпечення виконань зобовязань за кредитним договором між ТОВ Укрпромбанк та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого, поручитель зобовязалась перед банком відповідати за виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору № 213/П-05 від 08.11.2005 р. (а.с.10,11). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобовязання. Так, з досліджуваної в судовому засіданні довідки про стан заборгованості (а.с.47) вбачається, що станом на 18.01.2013 року у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість на суму 2988,9 доларів США, що згідно курсу НБУ на день проведення перерахунку складає 23890,28 грн. і яка складається з: заборгованості за кредитом 18365,04 грн. та заборгованості за відсотками 5525,24 грн. Пунктом 4.3.4 Кредитного договору передбачено, що банк має паво вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів за фактичний термін користування ним та штрафних санкцій (за наявності) у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором та/або порушення позичальником умов договорів. У випадку невиконання позичальником вимоги про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором, банк має право стягнути примусово всю заборгованість. Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми позики, є право позикодавця вимагати дострокове повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів належних йому. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодаваця на одержанння від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 постанови від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України від 23 травня 2012 року було переглянуто ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2011 року, постановлену в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до товариства з обмеженою відповідальністю TWM, [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме - ч. 4 ст. 559 ЦК України. В цій постанові висловлена правова позиція, згідно з якою умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. У справі, що переглядалася Верховним Судом України, установивши, що договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки відповідними пунктами цих договорів установлено, що вони діють до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений ним відповідно до умов кредитного договору, не предявив вимоги до поручителів, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний та касаційний суди, дійшов обґрунтованого висновку про те, що поруку припинено на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Пунктом 10 Договору поруки (а.с.11) установлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань по Кредитному договору боржником чи поручителем. Відповідно до п.4 Договору поруки у випадку невиконання (неналежного виконання) Боржником зобовязань за Кредитним договором Кредитор повідомляє про це поручителя шляхом направлення письмової вимоги з зазначенням суми заборгованості та реквізитів рахунків, на які Поручитель зобовязаний сплатити заборгованість. Пунктом 5 Договору поруки установлено, що поручитель зобовязаний сплатити зазначену у вимозі Кредитора суму за вказаними в претензії реквізитами не пізніше 5 днів з моменту її отримання. Тобто, відлік шестимісячного строку для звернення до суду з позовом до поручителя слід рахувати з шостого дня після отримання поручителем досудової вимоги. З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2012 року банком було направлено [PERSON] досудову вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором в повному обсязі протягом 5 днів з дати її отримання (а.с.18,19). Сторона відповідача [PERSON] стверджувала, що досудову вимогу вона отримала 26.03.2012 року. Однак, такі доводи сторони відповідача не підтверджені належними та допустими доказами (особистою розпискою, повідомленням про вручення поштового відправлення). Разом з тим, відповідно до п.4.2.5. Кредитного договору №213/П-05 від 08.11.2005 року встановлено обовязок позичальника достроково повністю повернути Кредит у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору. При чому, зобовязання, передбачене цим пунктом, повинно бути виконане позичальником протягом 15-ти робочих днів з моменту надіслання Банком позичальнику відповідної письмової вимоги (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2012 року банком було направлено боржнику [PERSON] досудову вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором в повному обсязі (а.с 17, 20), в якій встановлено строк дострокового виконання зобовязань за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання відповідної вимоги (тобто, кредитор надав позичальнику дещо більший строк, ніж передбачено договором, покращивши його умови). Фактично банком було відстрочено строк виконання основного зобовязання. Відлік шестимісячного строку для звернення до суду з позовом слід рахувати з наступного дня після отримання боржником досудової вимоги. Позов до Луцького міськрайонного суду було здано на поштове відділення 31.10.2012 року. На відміну від справи, що переглядалася Верховним Судом України, у даній справі відсутні докази отримання досудових вимог як боржником, так і поручителем, що унеможливлює встановлення конкретної дати настання строку виконання основного зобовязання та початку відліку шестимісячного строку для звернення до суду. За відсутності обєктивних даних про отримання боржником та поручителем досудових вимог, з врахуванням відстрочення банком строку виконання основного зобовязання, який був змінений ним у досудовій вимозі, твердження сторони відповідача про пропуск позивачем шестимісячного терміну від настання строку виконання основного зобовязання є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях. Відповідно, порука залишається чинною. А відтак, відповідач [PERSON] відповідає перед кредитором як солідарний боржник. Вирішуючи питання щодо суми заборгованості суд враховує те, що за час розгляду справи судом, від часу зменшення позивачем розміру позовних вимог відповідачем [PERSON] було частково погашено заборгованість на суму 2500 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення становить (2500х7,993) 19\~ 982,50 грн. А тому, остаточна сума заборгованості станом на день розгляду справи (154\~ 296,07-19\~ 982,50) 134\~ 313,57 грн. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід частково солідарно стягнувши з відповідачів в користь позивача кредитну заборгованість в розмірі 134\~ 313,5 грн., задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачами понесених ним судових витрат в рівних частинах пропорційно до суми задоволених позовних вимог по 671,50 грн. з кожного.

Outcome: partial