Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Агрофірма імені Суворова», де третьою особою по справі є [PERSON] про оскарження правомірності дій роботодавця щодо примусового переведення працівника на іншу посаду, оскарження правомірності дій роботодавця щодо звільнення працівника та поновлення його на роботі, а також стягнення оплати за час вимушеного прогулу з посиланням на те, що з 10.12.2009 року його було прийнято на роботу пасічника в ТОВ «Агрофірма імені Суворова» з відповідною оплатою згідно положення про оплату праці. В позові вказує, що відповідач звертався до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачем, як працівником під час виконання ним трудових обов’язків однак рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03.06.2013 року в справі за № 2-428/13 в задоволенні вимог ТОВ «Агрофірма імені Суворова» було відмовлено та Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 31.07.2013 року апеляційна скарга ТОВ « Агрофірма імені Суворова» у даній справі була відхилена, а відповідне рішення суду першої інстанції залишено в силі. Позивач вказує, що тривалий час, зокрема з 21.03.2012 року керівництво та відповідні посадові особи ТОВ «Агрофірма імені Суворова» не допускали позивача до роботи пасічника, так як посилалися на правомірність своїх дій при позбавлені такого права роботи, проте по день звільнення з роботи його 06.11.2013 року [PERSON] залишався відповідним працівником - пасічником даного сільгосппідприємства, якого в супереч чинному трудовому законодавству, при грубому порушенні такого, було відсторонено на тривалий незаконний термін до 21.10.2013 року. Позивач вказує, що з приводу його незаконного відсторонення від роботи він звертався з відповідним позовом до суду, там судовим рішенням по справі було встановлено, що суд провівши системний аналіз наданих сторонами пояснень, доказів і зазначених правових норм дійшов до висновку, що відсторонення від роботи [PERSON] відбулось не у відповідності до визначених ст. 46 КЗпП України підстав, разом з тим в заявленому позові [PERSON] судом було відмовлено за пропуском строку звернення до суду. Ухвалою апеляційного суду від 13.11.2013 року дане рішення суду першої інстанції залишено в законній силі. В подальшому наказом директора ТОВ «Агрофірма імені Суворова» від 15.10.2013 року за № 184-к з посиланням на ч. 2 ст. 32 КЗпП України, проте всупереч вимогам чинного трудового законодавства та його навмисному грубому порушенні, [PERSON] було примусово переведено з 21.10.2013 року на роботу охоронцем. З законністю подібних дій роботодавця щодо такого вчинення грубого порушення трудового законодавства [PERSON] не погодився та оскаржив відповідний наказ про примусовий перевід до суду, так як згоди своєї на подібне він не надав, а тому вважає що такі дії роботодавця є незаконні, а відповідний наказ про переведення є грубим порушення трудового законодавства, а тому є не чинним та підлягає скасуванню. Також позивач вважає, що не було достатніх законних підстав і для звільнення його з роботи, при незаконному переведенні на іншу роботу, тобто без його згоди, без врахування кваліфікації-спеціальності та наявності вищої зоотехнічної освіти при прийомі на роботу, таким чином адміністрації ТОВ «Агрофірма імені Суворова» грубо порушило чинне трудове законодавство та конституційні права [PERSON] як працівника. Зокрема наказом директора ТОВ «Агрофірми імені Суворова» № 202-к від 06.11.2013 року позивача було звільнено з 06.11.2013 року в зв’язку із невиходом на роботу без поважних причин (прогули) згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим в даному наказі адміністрацією ТОВ не зазначено за які так звані видумані та визнані ними прогули (дні, місяці, роки) без поважної причини звільнено позивача [PERSON] з роботи. Позивач також посилається на те, що згідно довідки Пенсійного фонду України індивідуальні відомості про застраховану особу середній заробіток [PERSON] за останні повні два місяці роботи при подальшому незаконному звільненні, якому передувало протиправне відсторонені від робот та примусовий незаконний перевід становить 1395 грн. в зв’язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у зв’язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи за загальними правилами обчислення середнього заробітку за останні два календарні місяці роботи. На підставі зазначеного Позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ директора ТОВ «Агрофірма імені Суворова» від 15 жовтня 2013 року за № 184-к про переведення позивача з роботи пасічника - охоронцем. Визнати неправомірним та скасувати наказ директора ТОВ «Агрофірма імені Суворова» від 06 листопада 2013 току за № 202-к про звільнення позивача з роботи в зв'язку із невиходом на роботу без поважних причин (прогули) згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Поновити позивача на роботу пасічника ТОВ «Агрофірма імені Суворова», відповідно до чинного наказу про прийняття його на роботу за № 175-к від 10.12.2009 року. Стягнути з ТОВ «Агрофірми ім. Суворова» на користь позивача в рахунок виплати середньомісячної зарплати за час вимушеного прогулу, а також понесені по справі судові витрати та витрати на правову допомогу щодо підготовки, складення, подачі позивної заяви та представлення прав та інтересів такого як сторони позивача в суді першої інстанції. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав суду заперечення проти позову, відповідно до яких вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню оскільки позивач по справі з 10 грудня 2009 року був прийнятий на роботу пасічником в ТОВ «Агрофірма ім. Суворова», з відповідною оплатою згідно положення про оплату праці з повною матеріальною відповідальністю. За результатами його роботи, у зв’язку з недоліками які виявлялися на пасіці, [PERSON] двічі був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Посада, яку обіймав [PERSON], не відноситься до керівних посад агрофірми, була позаштатною, оплата проводилася відповідно до «Положення про оплату праці», затвердженого директором агрофірми. В своїх запереченнях посилаються на те, що весною 2012 року за наказом директора була проведена інвентаризація, за результатами якої, відповідно до наказу № 42-к від 21.03.2012 року позивача було відсторонено від роботи з працевлаштуванням у робочому порядку. Вважає, що вимога позову в частині поновлення позивача на попередній роботі пасічника не може бути задоволена, оскільки питання поновлення на роботі пасічником розглядалося судом, то відповідно до вимог ст. 205 п. 2 ЦПК України в даній частині позову провадження має бути закрито судом, а саме Рішенням Новоселицького районного суду від 04.10.2013 року у задоволенні позовних вимог щодо відсторонення позивача від роботи та поновлення його на попередньому місці відмовлено за пропуском строку звернення до суду. Крім цього, відповідно до скарги позивача 30.09.2013 року посадовими особами територіальної державної інспекції з питань праці Чернівецької області проведено перевірку додержання законодавства про працю України, за результатами перевірки директору товариства винесено припис, в якому приписано в строк до 30 жовтня 2013 року вжити заходів щодо впорядкування трудових відносин між товариством та позивачем. Таким чином після неодноразових письмових звернень та телефонних розмов позивач від запропонованих посад відмовився, заяву про працевлаштування не подав, в подальшому в агрофірму знов не з’являвся. На виконання припису територіальної державної інспекції з питань праці Чернівецької області, у відповідності до п. 2 ст. 32 КЗпП України [PERSON] наказом від 15.10.2013 року № 184-к переведено на посаду охоронця з оплатою згідно штатного розпису. Даним наказом проведено переміщення [PERSON] на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ. Наказ про переведення на іншу роботу був направлений позивачу рекомендованим листом з повідомленням. Відповідно до наказу [PERSON] повинен був приступити до роботи з 21 жовтня 2013 року, однак, позивач наказ не оспорив керівництву агрофірми, до роботи не приступив, тому відповідно до рішення профспілкового комітету на даний час [PERSON] був звільнений з роботи за прогул. На підставі викладеного просили в задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. Третя особа по справі – [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він працює директором ТОВ «Агрофірми ім. Суворова» та вказав, що дійсно в 2009 році позивача було прийнято на роботу на посаду пасічника. В 2012 році за результатами проведеної інвентаризації було виявлено значну нестачу бджолосімей, в зв’язку з чим товариство звернулось до суду з позовом про стягнення з позивача по даній справі спричиненої шкоди. На час розгляду справи в суді [PERSON] було відсторонено від займаної посади, та в подальшому було запропоновано з’явитись до товариства для вирішення питання подальшого продовження трудових відносин, однак позивач до товариства не звертався, у зв’язку з чим його було переведено на іншу посаду та в подальшому у зв’язку з прогулом було звільнено. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що 10 грудня 2009 року позивача відповідно до наказу № 175-к від 10.12.2009 року було прийнято на роботу пасічника в ТОВ «Агрофірма імені Суворова» з відповідною оплатою згідно положення про оплату праці. Судом також встановлено, що Наказом від 21.03.2012 року за № 42-к по ТОВ «Агрофірма імені Суворова» [PERSON] був відсторонений від роботи пасічника. Відповідно до рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року у справі № 2-838/13 суд провівши системний аналіз наданих сторонами пояснень, доказів і зазначених правових норм дійшов висновку, що відсторонення від роботи [PERSON] відбулось не у відповідності до визначених ст. 46 КЗпП підстав, однак у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України позивачу було відмовлено у позові в зв’язку з пропуском передбачених законом процесуальних строків звернення до суду. Відповідно до оглянутих в судовому засіданні доказів судом встановлено, що Наказом № 184-к від 15.10.2013 року [PERSON] відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України було переведено на посаду охоронця. Згідно п. 31 Пленуму ВСУ України за № 9 від 06.11.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз’яснено що відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведення на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Таким чином судом встановлено, що переведення позивача відбулось з порушенням діючого трудового законодавства, оскільки його переведення відбулось без згоди позивача, що в судовому засіданні підтвердив сам позивач та його не заперечував представник відповідача. Суд не погоджується з доводами представника відповідача на те, що його переведення не потребувало згоди працівника, оскільки при його переведенні відбулася істотна зміна умов праці, тобто посадові обов’язки, графік роботи, робота охоронця потягла за собою зміну оплати праці та зміну графіку роботи, тобто чергування в нічний час та ін., що є істотною зміною умов праці та потребує обов’язкової згоди працівника. На підставі наведеного суд вважає, що вимоги позову про оскарження правомірності дій роботодавця щодо примусового переведення працівника на іншу посаду підлягають до задоволення. Суд вважає, що задоволенню також підлягають вимоги позову щодо визнання неправомірними дії роботодавця щодо звільнення працівника із займаної посади, оскільки як встановлено в судовому засіданні наказом № 202-к від 06.11.2013 року позивача було звільнено з 06.11.2013 року в зв’язку із невиходом на роботу без поважних причин (прогули) згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 24 Пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» невихід працівника на роботу у зв’язку з незаконним переведенням не може вважатися прогулом без поважних причин, навіть якщо працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він потребував навіть відповідно до медичного висновку за станом здоров’я, не може бути звільнений за п. 3, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Таким чином враховуючи те, що переведення [PERSON] відбулось з порушенням вимог КЗпП України відповідно до вимог вище вказаного пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» невихід на роботу позивача не може вважатись прогулом, в зв’язку з чим вимоги позову в даній частині підлягають до задоволення. Суд також бере до уваги, що в наказі № 202-к від 06.11.2013 року відповідачем не вказано коли саме позивачем допущено прогул, а саме рік, місяць та дата. Задовольняючи позовні вимоги суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за час вимушеного прогулу за період з 15.10.2013 року по час винесення рішення, та згідно довідки Пенсійного фонду України індивідуальні відомості про застраховану особу середній заробіток [PERSON] за останні повні два місяці роботи при подальшому незаконному звільненні, якому передувало протиправне відсторонені від робот та примусовий незаконний перевід становить 1395 грн. тобто на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі 2929,50 грн. Що стосується стягнення коштів за час вимушеного прогулу за період з час його відсторонення до винесення відповідачем наказу про його переведення суд вважає, що в даній частині позову слід відмовити, оскільки це витання було предметом спору за позовом позивача до відповідача про визнання неправомірним рішення роботодавця про відсторонення позивача від роботи, по якому вже прийнято відповідне рішення, а саме рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року по справі № 2-838/13. На підставі викладеного позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі. На підставі наведеного, відповідно до вимог ст.ст. 32, 40, 233, 235, 237, 237-1 КЗпП України, Пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved