Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про повернення грошових коштів та стягнення збитків, вказавши, що вона є інвалідом другої групи, згідно пенсійного посвідчення серія [NUMBER] та довідки, виданої Міністерством охорони здоров'я серія МСЕ№010773. 06 травня 2010 року позивачка продала будинок в м.Свердловск Луганської області, який належав їй на праві приватної власності, за 80000,00 (вісімдесят тисяч) грн. В подальшому мала намір переїхати до Полтавської області і купити там собі квартиру або будинок. В день продажі будинку, до неї приїхала [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], яка є рідною донькою сестри позивачки та запропонувала допомогти їй переїхати до своєї матерії, сестри позивачки в с. Карпиха Семенівського району Полтавської області, щоб там купити будинок. [PERSON] поставила позивачці вимогу, щоб гроші в сумі 75 000,00 грн., отримані від продажу будинку, передала на зберігання та поклала на її рахунок в ЦСО Свердловське відділення Луганської області ОД СО Райффайзен Банку „АВАЛЬ" для зберігання та подальшої купівлі їй квартири або будинку. Позивачка погодилась і поклала кошти на рахунок відповідачки до Райффайзен Банку „АВАЛЬ". Позивачка в позові вказує, що передаючи гроші відповідачу передала їх відповідачу на відповідальне зберігання. Позивачка прохає суд зобов'язати відповідача повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 75 000 грн., а також 5 тис. гривень моральної шкоди та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала повністю та вказала, що за спільною згодою передала в травні 2010 року відповідачці 75 тис. грн. на зберігання грошові кошти отримані від продажу будинку, оскільки вони разом боялися, що в дорозі грошові кошти хтось вкраде чи відбере. Вказала також, що до цього часу відповідач грошових коштів не повернула. Представники позивачки позов також підтримали та просили його задовольнити. Відповідач позов не визнала повністю та вказала, що дійсно в травні 2010 року за взаємною згодою отримала від позивачки 70 тис. грн., від продажу будинку. Які в подальшому вона повернула позивачу двома частинами 50 тис. грн. та 20 тис. грн. З травня 2010 року до цього часу позивачка до неї ніяких вимог про повернення коштів не пред'являла. Вважає, що позов [PERSON] надуманий. Представник відповідача вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки взагалі відсутні правові підстави для його задоволення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що дійсно йому відомо, що [PERSON] поклала гроші на рахунок [PERSON] для їх перевезення за місцем прибуття позивачки. Вказав, що був присутній при тому, що в травні-червні 2010 році [PERSON] знімала грошові кошти із рахунку та двома частинами в пакеті передавала [PERSON], остання ніяких заперечень до відповідача в той час не заявляла. Суд, врахувавши позицію сторін у справі, їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За змістом ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.П ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Ч.З, 4 ст. 10 ЦПК України передбачають кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, звертаючись із позовом до суду, [PERSON] посилалась на те, що у 2010 році переїжджаючи в іншу місцевість домовилась із відповідачкою [PERSON] донькою своєї сестри, про те, що передасть їй грошові кошти на зберігання для їх перевезення до місця свого проживання та поклала кошти на рахунок відповідача в ЦСО Свердловського відділення Луганської області ОД СО Райфайзен банк «Аваль» для зберігання та подальшої купівлі квартири чи будинку, тобто вважала, що між нею та відповідачкою був укладений договір зберігання. Відповідно до ч.І ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Статтею 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Проте, позивачка [PERSON] подала до суду заяву, зміст якої взагалі не має строків зберігання грошових коштів. Переїхавши на нове місце проживання а саме до своєї сестри в с.Карпиха Семенівського району Полтавської області, позивачка [PERSON] не зверталася до відповідачки із вимогою про повернення грошових коштів. Ніяких офіційних претензій до часу звернення до суду позивач до відповідача не пред'являла. Проте, [PERSON] не вказує, чому до 2013 року не вимагала у відповідачки повернення грошових коштів, якщо строк їх повернення нею же був визначений - час переїзду на іншу місцевість для придбання житла. Таким чином, позивач вважала, що між нею та відповідачкою був укладений договір зберігання належних їй грошових коштів зі строком їх повернення - час її переїзду до с.Карпиха Семенівського району Полтавської області для придбання іншого житла /квартири, будинку/ Одночасно, позивач та представник позивача заявили, що між [PERSON] та відповідачкою відсутні були будь-які договірні зобов'язання, а тому вона набула його кошти безпідставно і вони, відповідно ст. 1212 ЦК України, підлягають поверненню. Відповідно до виписки з рахунку відповідачки [PERSON] від 19.11.2013 року, слідує, що 06.05.2010 року було внесено грошові кошти в сумі 70 000 грн.; 17.05.2013 року з рахунку [PERSON] було знято 50 000 грн.; 03.06.2010 року з рахунку [PERSON] було знято 20 000 грн. В судовому засіданні сторони по справі не оспорюють факт внесення грошових коштів на рахунок [PERSON] В суді [PERSON] пояснила, що після переїзду позивачки до с.Карпиха Семенівського району, вона особисто зняла кошти двома частинами для передачі їх [PERSON] та передала останній, яка на той час ніяких претензій не пред'являла. Відповідно до статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Між сторонами по справі договір зберігання укладено не було. Згідно показів відповідачки [PERSON] та показів свідка даних під присягою, відповідач повернула грошові кошти особисто [PERSON] За змістом п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускається як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч. 2 сі 937 ЦК. ч. З ст. 949 ЦК. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язан довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленн рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справ: виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем [PERSON] не доведено належними т допустимими доказами безпідставність набуття відповідачкою [PERSON] грошових коштів у сумі 70 тисяч гривень; неповернення їх відповідно позивачЕ [PERSON], а тому у задоволенні її позову в цій частині до [PERSON] елі, відмовити. Між тим суд враховує, що підставою позову позивачем заявлені обставині зберігання відповідачем коштів без правової підстави. Загальні підстави дл виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньс правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відсутність посиланн. позивачем на певні норми ЦК (чи невірна кваліфікація спірних правовідносин) не вирішальним і не позбавляє суд від обов'язку встановлення характер; правовідносин, що виникли між сторонами, та правильної їх кваліфікації. Суд звертає увагу на правову позицію ВСУ, висловлену ним у постанові ві 02.10.2013 року у справі 6-88цс13, відповідно до якої у разі виникнення спор; стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підста: договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або поді: утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦІ України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава і установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена аб< була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набула майно без існуванн достатніх правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству оскільки з огляду на вимоги ст.ст. 11, 635, 657 ЦК між сторонами не виникли ак договірні, ані зобов'язальні правовідносини, по справі встановлено лише фак передачі коштів та факт повернення коштів, і не свідчить про виникнення будь яких зобов'язань, в тому числі договору зберігання. Відповідачка факту отримання від позивачки вказаних у позові сум н визнала, визнала лише внесення 70 тис. грн., грошових коштів на рахунок позивач в підтвердження обставин передачі нею на зберіганні відповідачці свої: особистих коштів у такому розмірі ніяких письмових доказів не надав. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення моральне шкоди, то слід зазначити, що згідно з правилами ст. 23 ЦК України, розмі] грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно ві, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенн. здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступен вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою дл відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розуми і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шк яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що ро відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявл< вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізш страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідач інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкодя істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внасг моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподі фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю іі Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може поля зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, морал переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власно інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормаї життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського ж порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негаті наслідків. Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь поз моральної шкоди, оскільки заподіяння такої шкоди не доведено позивач огляду на вищевикладене підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Оскільки позивачка є інвалідом 2-ї групи та звільнена від сплати суд збору, в сил' ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі покласти на ра держави.

Outcome: dismissed