Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-02 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ майна, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Наталія Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пєтров Юрій Миколайович, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду сторона позивача [PERSON] пояснювала, що з червня 2002 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період перебування в якому подружжя набуло у спільну сумісну власність певне майно. Однак за станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано. У зв'язку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, [PERSON] звернулась з відповідним позовом в суд, в процесі розгляду якого було виявлено, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] набуті відповідачем [PERSON] у власність в період перебування у шлюбі з [PERSON]., в судовому порядку вибули з власності [PERSON] на користь [PERSON], а в подальшому були відчужені на користь [PERSON] та [PERSON] без її згоди. Виходячи з викладеного [PERSON] звернулась в суд з даним позовом, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила суд: 1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 березня 2010 року квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] від імені, якої діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №483, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2010 року квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим №251, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 3. Витребувати у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]; 4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 березня 2010 року квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] від імені, якої діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, посвідчений приватний нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Н.Є. за реєстровим № 339, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 5. Витребувати у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. 6. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на: квартиру [ADDRESS]; на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; комп'ютер; швейну машинку "Brother"; шафу; кухонний комбайн "Moulinex"; кухонні меблі; кухонну варочну поверхню; духовка "Pyramida"; DVD-програвач "Thomson"; пральну машину "Beko"; відеокамеру "JVC"; фотокамеру "Canon"; спальний гарнітур; телевізор "JVC"; музичний центр "JVC"; пилосос "Zanussi"; 7. Визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS]; холодильну камеру "Indesit"; м'які меблі для вітальні; меблі для вітальні; водонагрівач "Ariston"; відеомагнітофон "JVC"; мотоцикл "Ява"; мотоцикл "Honda Bros"; DVD-програвач "Xoro"; пилосос "Samsung". Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] у судове засідання з'явились, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити. Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явилась, органу опіки та піклування повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника органу на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності органу опіки та піклування в порядку ст. 158 ЦПК України і ухвалення рішення з урахуванням інтересів дитини. Інші учасники цивільного процесу у судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог - виходячи з наступного. Під час розгляду справи було встановлено, що з 06 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в осіб є сумісна дитина - [PERSON], [INFO]. Як свідчить позивач, з 2006 року [PERSON] та [PERSON] не проживають разом, дитина проживає з матір'ю. При цьому згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 16 березня 2010 року, вказаний шлюб розірвано 16 березня 2010 року. Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 23 вересня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про співробітництво по інвестуванню будівництва жилих будинків №145/2 від 25 вересня 2003 року та зареєстрованого КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 544пр-114р за №3287 від 22 жовтня 2004 року, [PERSON] було набуто у власність квартиру [ADDRESS]. Як свідчить свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 21 березня 2008 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору №185/6 інвестування будівництва житла у місті Одесі від 29 грудня 2005 року та зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" 15 квітня 2008 року в книзі 688пр-25 за №3432, [PERSON] було набуто у власність квартиру [ADDRESS]. Разом з тим, згідно досліджених судом доказів колишнім подружжям було придбано швейну машинку "Brother", вартістю 1076,00 гривень; кухонний комбайн "Moulinex", вартістю 519,00 гривень; спальний гарнітур, вартістю 11730,00 гривень. Наявність в натурі та вартість іншого майна, що заявлено до поділу [PERSON], позивачем документально не підтверджено. Не зважаючи на пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило. Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 листопада 2009 року по цивільній справі №2-4010/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON], Виконавчого комітету Одеської міської ради, судом було скасовано свідоцтва на ім'я [PERSON] про право власності серії [NUMBER] від 23 вересня 2004 року та свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 21 березня 2008 року відповідно на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS], а також визнано право власності на спірне майно за матір'ю [PERSON] - відповідачем [PERSON] Вказане судове рішення набрало сили та було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. На підставі даного рішення спірні квартири відчужувались наступним чином. Скориставшись своїм правом власника нерухомості, 11 березня 2010 року між [PERSON] від імені, якої діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №483. 25 березня 2010 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим №251. 26 березня 2010 року між [PERSON] від імені, якої діяв [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Н.Є., за реєстровим №339. Як свідчать матеріали справи в квітні 2009 року позивач [PERSON] первісно звернулась до суду з позовом, в якому заявила вимоги до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в тому числі - спірних квартир. Проте про наявність відповідного спору [PERSON] не було повідомлено суду при розгляді цивільної справи №2-4010/2009. За заявою Виконавчого комітету Одеської міської ради про перегляд рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 листопада 2009 року по цивільній справі №2-4010/2009 у зв'язку із нововиявленими обставинами, ухвалою суду від 22 грудня 2010 року вказане рішення було скасоване. При новому розгляду справи в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Виконавчого комітету Одеської міської ради було відмовлено, про що 20 жовтня 2011 року постановлено рішення. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2011 року було оскаржене [PERSON] в апеляційному порядку, але згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2013 року судом було прийнято відмову сторони позивача від позову та закрито провадження по справі з відповідної підстави. Таким чином судове рішення, на підставі якого укладались наведені вище оспорювані правочини з відчуження спірних квартир, - було скасоване. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). В силу ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на заявлені вимоги, не зважаючи на пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірних квартир сторонами не вирішувалось, відповідних дій не вчинялось і вимог не заявлялось. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим визнати ідеальні частки подружжя в спірних квартирах. Виходячи з заявлених [PERSON] вимог та зібраних по справі доказів, суд вбачає обґрунтованим передати у її власність швейну машинку "Brother", вартістю 1076,00 гривень, кухонний комбайн "Moulinex", вартістю 519,00 гривень, спальний гарнітур, вартістю 11730,00 гривень, стягнувши при цьому з [PERSON] на користь [PERSON] суму вартості 1/2 частки даного майна у розмірі: (1076,00 + 519,00 + 11730,00) / 2 = 6662,50 гривень. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. На відміну від норм ст. 216 ч.1 ЦК України норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтись тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майне можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатись з віндикаційним позовом. Крім витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає, що з метою захищення прав позивача та обираючи його дієвий механізм, належить вийти за межі позовних вимог. Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули таке право.

Outcome: partial