Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач звернулася із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Батьківщина» Пологівського району про визнання договору оренди землі недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому вказує, що відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю серій ЯГ №695060 та ЯГ №695061, виданих Пологівською райдержадміністрацією 06.12.2007, вона, [PERSON], є власником земельних ділянок, площею 6,7990 га та 6,7799 га, які розташовані на території Чубарівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. В 2008 році її опікуном [PERSON] їй було повідомлено про передачу ним зазначених земельних ділянок в оренду ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» строком на пять років. На підставі цього [PERSON], як опікун, а після досягнення повноліття особисто [PERSON] отримували орендну плату. У вересні 2013 року позивачка звернулася до керівництва агрофірми з проханням повернути належні їй земельні ділянки у звязку із закінченням строку дії договору оренди, однак отримала відмову з причини неповідомлення про такі наміри заздалегідь. [PERSON] в позові зазначає, що ані опікуну [PERSON], ані їй договори оренди землі з ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» не надавались, тому з їх умовами вони взагалі не були ознайомлені. Лише 13.09.2013 вона отримала в агрофірмі договір оренди землі від 03.07.2012 за реєстром №23242004001469 на одну земельну ділянку пл. 6.7799 га. При цьому, позивачкою було встановлено, що підписи в самому договорі, акті визначення земельної ділянки в натурі, акті прийому-передачі земельної ділянки (без дат їх складення) зроблені не нею, а невідомою особою та суттєво відрізняються від її підпису. Крім того, договір укладений 01.01.2008, а зареєстрований в ДЗК 03.07.2012 року. У судовому засіданні [PERSON] повністю підтримала позов, зокрема пояснила, що, залишившись сиротою, над нею здійснював опіку її дядько [PERSON], у тому числі вів її справи, повязані із володінням земельними ділянками. Після спливу дії попередніх договорів оренди земельних ділянок, ніяких договорів з відповідачем опікун не укладав. Після настання повноліття вона звернулася до відповідача з проханням повернути належні їй земельні ділянки, однак отримала відмову. Потім їй стало відомо, що вона начебто уклала з ТОВ «АФ «Батьківщина» договір оренди земельної ділянки площею 6,7799 га від 01.01.2008 за реєстром №23242004001469 від 03.07.2012, але такого договору ані вона, ані [PERSON] не укладали та не підписували. Позивачка прохає суд визнати договір оренди земельної ділянки від 01.01.2008 (за реєстром №23242004001469 від 03.07.2012), укладений між нею та ТОВ «Агрофірма "Батьківщина» Пологівського району Запорізької області недійсним, зобовязати ТОВ «АФ «Батьківщина» повернути належну їй земельну ділянку розміром 6,7990 га, яка знаходиться на території Чубарівської сільської ради Пологівського району, та стягнути судові витрати, повязані із сплатою судового збору в сумі 114,70 грн. та наданням правової допомоги в сумі 3000 грн., а всього 3114, 70 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги також підтримав, прохав їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «Агрофірма «Батьківщина», будучи належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, відділу Держземагентства в Пологівському районі Запорізької області, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти позовних вимог [PERSON] та просив розглядати справу без його участі. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача представника ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» та представника третьої особи. Суд, заслухавши позивача, представника позивача [PERSON], допитавши свідка та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 даного кодексу. Частина 3 статті 203 ЦК України вказує, що волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач [PERSON]М, відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю серій ЯГ №695060 та ЯГ №695061, виданих Пологівською райдержадміністрацією 06.12.2007, є власником земельних ділянок площею 6,7990 га та 6,7799 га, відповідно, які розташовані на території Чубарівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. У вересні 2013 [PERSON] звернулась до ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» з проханням повернути належну їй земельну ділянку, однак отримала відмову. При цьому позивач дізналась про існування договору оренди земельної ділянки розміром 6,7799 га від 01.01.2008 (за реєстром №23242004001469 від 03.07.2012), укладений між нею та ТОВ Агрофірма «Батьківщина» Пологівського району Запорізької області, який вона не укладала і не підписувала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був призначений опікуном [PERSON] до її повноліття. У той час передав належні їй земельні паї за усною домовленістю в оренду господарству «Зоря», а потім ТОВ «АФ «Батьківщина». Строк дії договору оренди земельних ділянок, що належать [PERSON] закінчився в 2012 році. Договори оренди земельних ділянок ані він, ані вона не підписували. Із набуттям повноліття [PERSON] відмовилась укладати договір із ТОВ «АФ «Батьківщина». Вищенаведене є належним та допустимим доказом того, що позивач не підписувала оскаржувального нею договору оренди землі і є порушенням норм цивільного законодавства щодо форми та змісту правочину, а також підставою для визнання такого правочину недійсним. У матеріалах справи наявний лист директора ТОВ «АФ «Батьківщина» на імя [PERSON], в якому зазначено, що строк дії договорів оренди земельних ділянок, які належать [PERSON], сплинув 31.12.2012, однак у звязку з тим, що остання не зверталась протягом січня 2013 із запереченнями проти цих договорів, орендні відносини вважаються поновленими на тих самих умовах, а договір продовженим до 31.12.2017 року, при цьому отримання [PERSON] орендної плати в 2013 році свідчить, на думку ТОВ «АФ «Батьківщина», про надання нею мовчазної згоди на використання земельної ділянки ТОВ «АФ «Батьківщина» в подальшому. Однак, із зазначеним суд не може погодитись, оскільки згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Укладання договору оренди та визнання його недійсним врегульовано Законом України «Про оренду землі», Земельним та Цивільним кодексами України. За нормами ст.15 Закону України «Про оренду землі» порушення вимог цього Закону, зокрема ст.6 про те, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки лише на підставах і в порядку, передбачених діючим законодавством та договором оренди, є підставою для визнання цього договору оренди землі недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази,

Outcome: approved