Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

У квітні 2013 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказали, що з грудня 2000 року вони зареєстровані та проживали у кімнатах [ADDRESS], разом із наймачем цього житлового приміщення - [PERSON] У 2003 році [PERSON] зареєструвала шлюб із відповідачем по даній справі [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Зі згоди позивачки [PERSON], відповідач був зареєстрований за вищевказаною адресою. Однак в подальшому, без відома та згоди позивачів, відповідач переоформив на себе особовий рахунок на квартиру, і почав створювали нестерпні умови для проживання позивачів у вказаному житловому приміщенні, через що вони були змушені залишити приміщення та орендувати інше житло. Посилаючись на викладене, позивачі просили: вселити їх у кімнату [ADDRESS]; зобов'язати відповідача не чинити їм перешкоди у користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS]; зобов'язати СКП Гуртожиток укласти з відповідачами окремий договір найму житлового приміщення [ADDRESS]. В судовому засіданні по справі позивач [PERSON] свій позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність та підтримує позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, відповідач предявив зустрічний позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Свій позов відповідач мотивував тим, що на час його вселення до житлового приміщення позивачі у ньому не проживали та добровільно вибули з нього у 2001 році, в інше житлове приміщення - у кімнату № 424 цього ж гуртожитку. При цьому позивачі вивезли зі спірного житлового приміщення усі свої речі, та з цього часу не несли витрати з його утримання, і не намагалися у нього вселитися. І лише у 2011 році позивачі почали звертатися зі скаргами щодо перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням. Посилаючись на викладене, відповідач [PERSON] просив: визнати позивачів - [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у к. [ADDRESS] на підставі ст. 107 ЖК України. В судовому засіданні ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.07.2013 року зустрічний позов був обєднаний із первісним позовом для їх спільного розгляду. Третя особа без самостійних позовних вимог на предмет спору СКП Гуртожиток подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що будинок по [ADDRESS] є гуртожитком та належать до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Починаючи з 1998 року наймачем кімнат № 301-302 цього гуртожитку була [PERSON], яка [INFO] померла, та була у звязку із цим знята з реєстрації 06.10.2003 року. В 2000 році зі згоди останньої, до вказаного житлового приміщення вселились та були зареєстровані позивачі по даній справі [PERSON] (сестра наймача) та [PERSON] (її дочка, племінниця наймача). Дане підтверджується наявною у справі довідкою ф.3 (а.с.5). та визнається сторонами по справі. Після реєстрації шлюбу між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON], останній вселився та був зареєстрований у 2003 році за вищевказаною адресою. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що ще до 2003 року позивачі добровільно залишили спірне житлове приміщення через те, що їм виділили к. № 424 у цьому ж гуртожитку, в яку вони переїхали. Крім цього, аналогічні пояснення суду дав свідок [PERSON] та пояснив, що він особисто допомагав позивачам перевозити їхні речі зі спірних кімнат до кімнати № 424, а в подальшому через заборгованість позивачів, їх виселили із цієї кімнати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні визнала, що вона та її мати добровільно виїхали зі спірного житлового приміщення та вивезли свої речі у к. № 424 цього гуртожитку, де проживали приблизно до 2006 року, і після того, як у них з матірю забрали цю кімнату вони намагались вселитися у спірні кімнати. Із виписки з особового рахунку від 12.07.2013 р., наявної у матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] проживала у к. № 424, і станом на 01.11.2006 р. має заборгованість перед КЖЕП Дружба була 677,41 грн. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. У розясненнях, даних п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України вказується, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше житлове приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Враховуючи викладене, а також те, що позивач [PERSON] у судовому засіданні визнала факт добровільного вибуття її разом із матірю [PERSON] зі спірного житлового приміщення у кімнату № 424 цього ж гуртожитку, суд приходить до висновку, що позивачі втратили право користування к. № 301-302 на підставі ст. 107 ЖК України, з моменту їх вибуття. Через це їхній позов не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, у своєму позові [PERSON] та [PERSON], заявляючи вимоги про зобов'язання СКП Гуртожиток укласти з ними окремий договір найму житлового приміщення, не предявляли вимог до останнього як до відповідача по справі, зазначивши його лише як третю особу без самостійних позовних вимог на предмет спору. Тому за своїх процесуальним положенням вона не є субєктом матеріально-правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обовязки, а відтак суд не може ухвалити рішення по суті справи проти такої третьої особи. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] та [PERSON] їм не відшкодовуються через відмову у задоволенні їх позову, а судові витрати понесені [PERSON] підлягають стягненню із [PERSON] та [PERSON]

Outcome: approved