Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка звернулася до суду із зазначеними вимогами до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, мотивуючи їх тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2002 року вона набула право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0684 га, що розташована по [ADDRESS]. Оскільки правовстановлюючий документ на вказану ділянку державний акт про право власності на землю, був втрачений, у жовтні 2012 року позивачка звернулася до Головного управління земельних ресурсів КМДА із заявою про виготовлення дубліката вказаного документа. Проте, листом за підписом заступника начальника Головного управління земельних ресурсів КМДА від 11 січня 2013 року позивачці було повідомлено, що з 01 січня 2013 року здійснення реєстраційних дій щодо земельних ділянок та прав на них не належить до компетенції даного органу. Крім того, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 25 липня 2013 року позивачці відмовлено у наданні відповідного витягу з Державного реєстру, оскільки у реєстрі відсутні відомості про будь-які речові права на вищевказану земельну ділянку. Посилаючись на наведені вище обставини позивачка просила суд визнати за нею право власності на зазначений обєкт нерухомого майна. Також просила суд визнати судове рішення, ухвалене у даній справі, підставою для одержання позивачкою правовстановлюючих документів та обовязковим для виконання органами, які здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно. До початку розгляду справи по суті позовних вимог, за клопотанням представника позивачки до участі у справі залучено Київську міську раду як співвідповідача. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав. Представники відповідачів у судове засідання не зявилися, про час та місце його проведення повідомлені належним чином, від представника Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення предявлених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2011 року позивачці було видано державний акт на право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0684 га, що розташована по [ADDRESS]. Стверджуючи, що правовстановлюючий документ на зазначений обєкт нерухомого майна був втрачений, у жовтні 2012 року позивачка звернулася до Головного управління земельних ресурсів КМДА із заявою про виготовлення дубліката вказаного документа. Однак, листом за підписом заступника начальника Головного управління земельних ресурсів КМДА від 11 січня 2013 року позивачці було повідомлено, що з 01 січня 2013 року здійснення реєстраційних дій щодо земельних ділянок та прав на них не належить до компетенції даного органу. Крім того, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 25 липня 2013 року позивачці відмовлено у наданні відповідного витягу з Державного реєстру, оскільки у реєстрі відсутні відомості про будь-які речові права на вищевказану земельну ділянку. Обґрунтовуючи предявлені вимоги про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України позивачка посилається на те, що оскільки правовстановлюючий документ на частину земельної ділянки втрачено, його відновлення є неможливим з незалежних від неї причин, а відтак її речове право на вказаний обєкт нерухомості фактично є невизнаним з боку відповідачів. Згідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.4 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, норма наведеної статті ЦК України передбачає речево-правовий спосіб захисту абсолютного цивільного права права власності, який підлягає застосуванню у разі, коли сторони спору не перебувають між собою у зобовязальних відносинах з приводу спірного майна, і при цьому має місце реальне оспорювання такого права відповідачем, внаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Між тим, відповідачі є органами, які в межах своєї компетенції вчиняють дії, в тому числі повязані з державною реєстрацією права власності на обєкти нерухомого майна і, не перебуваючи з позивачкою у цивільних правовідносинах щодо здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, про визнання права власності на яке заявлено позов, не оспорюють та не претендують на таке право. З огляду на викладене, підстави для задоволення вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки відсутні. Оскільки інші вимоги позивачки є похідними від вимоги про визнання права власності, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. У разі, якщо позивачка вважає відмову у видачі дубліката державного акта на землю або витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно неправомірною, вона не позбавлена можливості оспорити таку бездіяльність відповідачів як субєктів владних повноважень в порядку, визначеному законом. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed