Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи вимоги наступним. З [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 29.06.2007 року. В період шлюбу ними був придбаний житловий будинок [ADDRESS], предмети домашнього вжитку: мікрохвильову піч вартістю 600 грн., шифоньєр вартістю 2200 грн., шифоньєр вартістю 2000 грн., холодильник вартістю 4000 грн., хлібопіч вартістю 900 грн., пилосос вартістю 900 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн., телевізор вартістю 4000 грн., телевізор вартістю 1200 грн., комод вартістю 400 грн., ліжко вартістю 2300 грн., крісло вартістю 600 грн., огорожу вартістю 14000 грн., гараж вартістю 10000 грн., антену вартістю 1200 грн., вікна вартістю 4000 грн., шифоньєр вартістю 2200 грн., хлібопіч вартістю 900 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн., телевізор вартістю 4000 грн., комод вартістю 400 грн. Посилаючись на ст. ст. 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України просить поділити майно подружжя, виділити їй в натурі у власність 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], предмети домашнього вжитку: шифоньєр вартістю 2200 грн., хлібопіч вартістю 900 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн. телевізор вартістю 4000 грн., комод вартістю 400 грн. Ухвалою Джанкойського міськрайонного суду від 11.03.2013 року у справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, після проведення якої позивач змінила позовні вимоги, та враховуючи, що згідно з висновком експерта поділ в натурі по 1 /2 частці будинку [ADDRESS] можливий тільки в разі виконання певних переобладнань, які потребують значних матеріальних витрат, а вона через матеріальний стан не має можливості їх виконати, просить здійснити поділ спірного домоволодіння в ідеальних часках та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, виділити в її власність предмети домашнього вжитку: холодильник вартістю 4000 грн., шифоньєр вартістю 1790 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн., хлібопіч вартістю 1000 грн., всього на суму 7390 грн. 00 коп., у власність відповідачу виділити наступне майно: пилосос вартість 900 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 4100 грн., ліжко вартістю ліжко вартістю 2440 грн., крісло вартістю 580 грн., всього на суму 8020 грн. 00 коп. Ухвалою Джанкойського міськрайонного суду від 12.12.2013 року позовні вимоги в частині поділу: мікрохвильової печі вартістю 600 грн., шифоньєру вартістю 2000 грн., телевізору вартістю 1200 грн., комоду вартістю 400 грн., огорожі вартістю 14000 грн., гаражу вартістю 10000 грн., антени вартістю 1200 грн., вікон вартістю 4000 грн., хлібопічі вартістю 900 грн., м'ясорубки вартістю 600 грн., телевізору вартістю 4000 грн., комоду вартістю 400 грн. залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що спірний будинок та предмети домашнього вжитку були придбані подружжям під час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки згідно висновку експерта в разі реального поділу спірного домоволодіння необхідно здійснити певні переобладнання, які потребують значних матеріальних витрат, а вона не має коштів для їх виконання, просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку будинку [ADDRESS]. Просить не стягувати з відповідача витрати на проведення експертизи, оскільки вона не посилається на висновок експерта як на підставу своїх вимог та просить здійснити поділ домоволодіння в ідеальних частках. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на наступне. Спірний будинок придбаний на особисті кошти відповідача 01.05.2007 року, що підтверджується договором, укладеним в письмовій формі від 01.05.2007 року, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS], за погодженням сторін продаж житлового будинку вчинений на 40000 грн., які покупець вже сплатив продавцю в день укладення договору 01.05.2007 року, розпискою складеною [PERSON] 01.05.2007 року про отримання в рахунок вартості будинку 40000 грн. Предмети домашнього вжитку також придбані за його особисті кошти. Він на підставі договору дарування, посвідченого 27.01.2005 року Джанкойською міською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 2-119 був власником житлового будинку [ADDRESS], який згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 07.10.2011 року [PERSON], приватним нотаріусом Джанкойського міського нотаріального округу проданий за 80000 грн. На кошти отримані від продажу належного йому особисто будинку подружжям були придбані меблі та побутова техніка, що підтверджується товарними чеками, згідно яких всі предмети домашнього вжитку були придбані в жовтні 2011 року. Таким чином, оскільки спірне майно є його особистою власністю, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.06.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданими повторно відділом ДРАЦС Джанкойського міськрайонного управління юстиції 04.12.2012 року (а.с.6). Згідно договору купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідченого 20.11.2007 року [PERSON] - державним нотаріусом Джанкойської міської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №1-1150, зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності 21.03.2011 року [PERSON] є власником вказаного домоволодіння (а.с. 24). Крім того, сторонами під час шлюбу було придбане наступне майно: шифоньєр вартістю 1740 грн., крісло вартістю 580 грн., пилосос вартість 900 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 4100 грн., хлібопіч вартістю 1000 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн., ліжко вартістю ліжко вартістю 2350 грн., холодильник вартістю 4000 грн., що підтверджується: копією договору на виріб № 526 від 11.10.2011 року, товарним чеком ПП «Кутузов» від 22.10.2011 року, гарантійним талоном ПП «Пискунов» від 12.10.2011 року, гарантійними талонами ПП «Пискунов» від 08.10.2011 року, гарантійним талоном магазину «Технолюкс», копією договору на виріб №4128 від 13.10.2011 року (а.с.31,32,33,34,35). Зазначеними документами не підтверджується вартість м'ясорубки та холодильнику, однак суд зазначає, що сторонами в судовому засіданні визнавалися ті обставини, що вартість м'ясорубки становить 600 грн., холодильнику -4000 грн., та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Спір виник у поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені правовідносини сторін регулюються ст. ст. 367-370, 657 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 60,69,71 Сімейного кодексу України. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За положеннями ст.ст.60,68,69 СК України майно, яке придбане подружжям в період шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежне від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісною власності. Розірвання шлюбу не припиняє права загальної сумісною власності на майно, яке придбане за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою та за умов попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом (ст.11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В даному випадку реальний поділ подружньої частки можливий, однак при проведенні певних переобладнань у вигляді влаштування проектованого тамбуру, закладення дверних отвірів, влаштування кухні, передпокою. Позивач зазначає, що не буде проводити переобладнання, оскільки не має такої можливості, тому змінила позовні вимоги та просила здійснити поділ в ідеальних частках. Судом враховане, що п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідач посилається як на доказ придбання спірного житлового будинку на договір-купівлі продажу, який укладений в письмовій формі від 01.05.2007 року, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS], за погодженням сторін продаж житлового будинку вчинений на 40000 грн., які покупець вже сплатив продавцю в день укладення договору 01.05.2007 року та на розписку складену [PERSON] 01.05.2007 року про отримання в рахунок вартості будинку 40000 грн. та її показання у якості свідка (а.с.18, 21). Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що договір купівлі-продажу був укладений 01.05.2007 року, цього ж дня вона отримала вартість предмету договору у розмірі 40000 грн., а нотаріально договір був посвідчений 20.11.2007 року. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із нормою ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку, іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а тому згідно із положеннями ст. ст. 215, 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на викладене, суд не може прийняти зазначений договір купівлі продажу спірного будинку, який укладений в письмовій формі належним доказом продажу нерухомого майна саме 01.05.2007 року. Суд враховує роз'яснення пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року, згідно якого зі змісту статті 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Суд не приймає показання свідка [PERSON] в якості доказу передання грошових коштів особисто відповідачем до реєстрації шлюбу. Як убачається з п. 3 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідченого 20.11.2007 року [PERSON] - державним нотаріусом Джанкойської міської державної нотаріальної контори продаж здійснено за 39489 грн. 00 коп., які покупець сплатив продавцю цілком до підписання цього договору. Таким чином, сума вартості предмету договору передана до підписання цього договору, однак це не свідчить, що вона була передана саме 01.05.2007 року, оскільки сторони мали право відобразити ці обставини в договорі, чого в даному випадку зроблено не було. Крім того, п. 8 договору передбачено, що дружина покупця [PERSON] не заперечує проти купівлі зазначеного будинку, про відібрана письмова заява. На час розгляду справи договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідченого 20.11.2007 року [PERSON] - державним нотаріусом Джанкойської міської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №1-1150 недійсним не визнаний та сторонами не оспорювався. Крім того, право власності сторін на спірний будинок виникло відповідно положень ст.334 ЦК України після реєстрації права власності 21.03.2011 року. В частині поділу предметів домашнього вжитку суд також не може погодитися з запереченнями відповідача, що спірне майно придбане за його особисті кошти. Так, згідно договору дарування, посвідченого 27.01.2005 року [PERSON] державним нотаріусом Джанкойської міської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 2-119 відповідач [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS], який згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 07.10.2011 року [PERSON], приватним нотаріусом Джанкойського міського нотаріального округу проданий за 80000 грн. (а.с.26, 29). Зі змісту положень, закріплених у ст.ст. 60,70 СК України, ст. 368 ЦК України випливає презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Підстави для визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя встановлені у ст. 57 СК України, зокрема частиною 3 цієї статті визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до пунктів 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Доведення цих обставин є обов'язком того з подружжя, який наполягає на тому, що хоча майно й набуте за час шлюбу, але за його особисті кошти (ст. 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідачем не доведено, що предмети домашнього вжитку придбані саме за кошти, отримані від реалізації домоволодіння [ADDRESS], а не витрачені на інші потреби сім'ї. Суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що позивач в судовому засіданні визнала ту обставину, що предмети домашнього вжитку були придбані від продажу будинку та належного їй автомобілю, та таким чином, придбане майне є особистою власністю кожного з них з огляду на наступне. Сторонами не надано ніяких доказів щодо продажу належного на праві власності позивачу автомобілю, крім того, відповідач не підтвердив ту обставину, що спірне майно придбавалося від продажу як будинку так й автомобілю, зазначаючи, що воно було придбане за його особисті кошти, отримані від продажу будинку. Згідно ч. 1 ст. 61 не підлягають доказування обставини, визнані сторонами, а не однією зі сторін. Крім того, сторонами не наданого жодного доказу, підтверджуючого, яке саме конкретно майно, що є предметом спору, придбане за особисті кошти кожного з них. Щодо вартості майна, що підлягає поділу, суд враховує, що відповідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Хоча відповідача заперечував ту обставину, що майно є спільним сумісним, він визнав, ту обставину, що спірне майно набуте під час любу та вартість цього майна визнання сторонами, що встановлено судом в судовому засідання та визнавалося відповідачем. Сторонами в судовому засіданні було пояснено суду, що вартість спірного майна підтверджується документами та ними не заперечується. Так, згідно копії договору на виріб № 526 від 11.10.2011 року вартість шифоньєру складає 1740 грн. + 50 грн. доставка, позивач не заперечувала, що вартість шифоньєру становить 1740 грн., а не 1790 грн. , а вартість ліжка не 2440 грн., а - 2350 грн. Щодо виділення кожній зі сторін майна в порядку, запропонованому позивачем, суд враховує, що відповідач, позов в цій частині не визнав, оскільки вважає спірне майно особистою власністю, однак в частині визначення яке саме майно підлягає виділенню кожній стороні в разі його статусу спільної сумісної власності з таким розділом погоджується та не вважає нерівним. Суд вважає, що такий розділ предметів домашнього вжитку є розумний та справедливим, оскільки кожній із сторін виділяється по одному предмету, який має велику вартість та значне побутове значення, а саме позивачу виділяється холодильник вартістю 4000 грн., відповідачу телевізор вартістю 4100 грн., також кожній із сторін виділяється по предмету меблів та предмету побутової техніки невеликої вартості. Таки чином, суд виділяє у власність [PERSON] предмети домашнього вжитку: холодильник вартістю 4000 грн., шифоньєр вартістю 1740 грн., м'ясорубку вартістю 600 грн., хлібопіч вартістю 1000 грн., всього на суму 7340 грн. 00 коп., у власність [PERSON] виділяє предмети домашнього вжитку: пилосос вартість 900 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 4100 грн., ліжко вартістю ліжко вартістю 2350 грн., крісло вартістю 580 грн., всього на суму 7930 грн. 00 коп., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 590 грн. 00 коп. В частині позовних вимог щодо реального поділу майна подружжя, суд зазначає, що позивач змінила позовні вимоги та просила визнати за нею право спільної часткової власності, а не виділити в натурі, однак клопотання щодо залишення без розгляду позовних вимог щодо виділу в натурі або про відмову від них не заявляла, тому суд в цієї частині позовних вимог відмовляє в задоволенні за безпідставністю. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно висновку судової будівельно- технічної експертизи вартість спірного домоволодіння складає 146370 грн. 00 коп., вартість 1/2 частки складає 73185 грн. 00 коп., вартість іншого відшукуваного майна складає 7340 грн. 00 коп., таким чином судовий збір складає 805 грн. 25 коп., позивачем при поданні позову сплачено 444 грн. 50 коп., які підлягають відшкодуванню відповідачем, інші 360 грн. 75 коп. підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. В частині відшкодування судових витрат на проведення експертизи в розмірі 5000 грн., позивач просила в судовому засіданні не стягувати їх з відповідача, оскільки вона просить поділити спірний будинок в ідеальних частках, так як не має можливості переобладнати будинок відповідно до висновку експерта, а поділ його неможливий без проведення переобладнань, визначених висновком судової будівельно-технічної експертизи. До судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідно до положень ст.79 ЦПК України, належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно квитанцій позивачем сплачено 2700 грн. за надання правової допомоги (а. с. 8, 153). Згідно ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно журналів судового засідання обсяг часу надання адвокатом правової допомоги у судових засіданнях складає 3 години 50 хвилин. Закон України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» у ст. 8 встановлює розмір мінімальної заробітної плати до 01.12.2013 року у розмірі 1147 грн. 00 коп. Позивач не надала суду звіт про виконану роботу або акт приймання-передачи про інший час його зайнятості у справі. Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню як витрати на правову допомогу становить: 1147 грн. 00 коп.*40% * 3,50 = 1605 грн. 80 коп. На підставі викладеного, ст. ст. 367-370, 657 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 60,69,71 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial