Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

[PERSON] 28 лютого 2013 року звернувся до суду з позовом до ПРАТ «НФСК «Добробут» про стягнення заборгованості по заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу, свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом №021403 В від 14 лютого 2012 року він був прийнятий на роботу ПРАТ «НФСК «ДОБРОБУТ» на посаду начальника Білгород-Дністровського відділення Головної Дирекції в Одеської області. 30 січня 2013 року був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. При звільненні з роботи виплата всіх сум, належних позивачу не здійснена в установлені законом строку, до теперішнього часу. Позивач посилаючись на ст.116,117 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітної плати у сумі 4517 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 30 січня 2013 року по день постановлення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 2400 грн. Позивач в судове засідання не з’явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи є його заява, відповідно до якої просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з’явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома.(а.с.50) Враховуючи, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв’язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає , що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №021403 В від 14 лютого 2012 року [PERSON] прийнятий на посаду начальника Білгород-Дністровського відділення Головної Дирекції в Одеської області. Наказом №013103 від 30 січня 2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП за власним бажанням. Відповідачем не надано та матеріали справи не містять докази отримання позивачем повного розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, відповідно до ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України №4рп-2012 від 22.02.2012року встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Позивач стверджує, що під час роботи у відповідача він отримував мінімальну заробітну плату, яка у 2012-2013р.р. дорівнювала законодавчо встановленому мінімальному розміру у відповідності до Закону України «Про державний бюджет», Оскільки відповідачем не надано спростування доводів позивача, то суд приходить до висновку, що на час звільнення позивача відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі у сумі 4517 грн. ( за жовтень 2012р. - 1118 грн., листопад 2012р.- 1118 грн., грудень 2012р.- 1134 грн., січень 2013р.-1147 грн.) Враховуючи, що розрахункові кошти позивачу не виплачено при звільненні з вини відповідача, факт відсутності вини у невиплаті розрахункових коштів відповідачем не доводився. Вказані обставини є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, строк якої триває з часу звільнення з 30 січня 2013 року. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100, Згідно Закону України «Про державний бюджет» мінімальна заробітна плата у грудні 2012 року дорівнювала -1134 грн., січень 2013р.-1147 грн. Середньомісячний заробіток позивача за грудень 2012р. січень 2013р. становить 2281 грн.( 1134+1147) Відповідно середньоденний заробіток за вказаний період становить 36,79 грн. (2281:62), кількість днів затримки розрахунку виплати заробітної плати з моменту звільнення по день постановлення рішення з 30 січня 2013 по 18 грудня 2013року становить 322 дні, виплаті підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11846,38 грн. (36,79 грн. х 322 дні) Таким чином, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтується на нормах чинного законодавства, що регламентують спірні правовідносини, а тому підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, невиплата відповідачем заробітної плати позивачеві призвела до його моральних страждань,оскільки ця обставина викликала хвилювання та стрес, що вимагало додаткових зусиль для організації життя. Проте, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю, спокою особи, а тому при стягненні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 800 грн. моральної шкоди, що адекватно нанесеній моральній шкоді. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу, а саме 2400,00 гривень, суд приходить до наступного. У відповідності ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах – суб’єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем не наведено розрахунку суми, витраченої на правову допомогу, а отже не обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суму витрат на правову допомогу в розмірі 2400,00 гривень, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial