Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування своїх вимог суду пояснила, що відповідачка є її сусідкою. 24 липня 2013 року відповідачка звернулася до Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою, що не відповідає дійсності, а саме про те, що вона, позивачка, веде аморальний спосіб життя, до неї додому ходять гучні компанії людей, які курять у підїзді, лаються нецензурними словами. Також в заяві було вказано, що своєю поведінкою вона, позивачка, деморалізує дітей, які мешкають в будинку, надає їм поганий приклад. Вказана заява була зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про злочини та правопорушення та передана для проведення перевірки дільничному інспектору. Розглядаючи подану відповідачкою заяву, дільничний інспектор викликав її, позивачку, до Центрально-Міського РВ КМУ, де вона давала письмові пояснення щодо викладених в заяві обставин. З аналогічною заявою відповідачка звернулася до Відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, де, крім іншого, вказала, що позивачка займається здирництвом, вимагаючи з батьків учнів шкільного закладу гроші нібито для ремонту приміщень закладу, а насправді за зібрані гроші займається ремонтом у власній квартирі, оцінки учням виставляє за хабарі, які вимагає з їх батьків. Ця заява стала підставою для службової перевірки. У звязку з заявами відповідачки проводилися позапланові батьківські збори за участю завуча. Всі викладені в заяві факти, не відповідають дійсності та є наклепом. Просить зобовязати відповідачку спростувати розповсюджену нею недостовірну інформацію тим же шляхом, що вона була розповсюджена, а саме письмовим зверненням зі спростуванням інформації та вибаченням до Центрально-Міського РО КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та Відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної в місті ради. Відповідачка в судове засідання не зявилася, особистих пояснень з приводу позову не надала, надала суду письмове заперечення проти позову, в якому вказала, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. Заява була прийнята судом без документу, що підтверджує сплату судового збору. Заява не відповідає вимогам статті 119 ЦПК України, а саме, в ній не містяться відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, немає посилань на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також не зазначений спосіб захисту. Дійсно, вона, відповідачка, зверталася до РВ з заявою щодо неправомірної поведінки родини позивачки і людей, які приходять до неї та порушують громадський порядок, а саме, палять в громадських місцях та образливо висловлюються. Вважає, що вона мала право повідомляти про це правоохоронні органи, а також повідомляти керівництво позивачки про її недостойну поведінку, оскільки Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є сусідами. 24 липня 2013 року відповідачка звернулася до Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про те, що позивачка веде аморальний спосіб життя, до неї додому ходять гучні компанії людей, які курять у підїзді, лаються нецензурними словами. Також в заяві було вказано, що своєю поведінкою позивачка деморалізує дітей, які мешкають в будинку, надає їм поганий приклад. Вказана заява була зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про злочини та правопорушення та передана для проведення перевірки дільничному інспектору. Розглядаючи подану відповідачкою заяву, дільничний інспектор викликав позивачку до Центрально-Міського РВ КМУ, де вона давала письмові пояснення щодо викладених в заяві обставин. З аналогічною заявою відповідачка звернулася до Відділу освіти виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, де вона, крім іншого, вказала, що позивачка займається здирництвом, вимагаючи з батьків учнів шкільного закладу гроші нібито для ремонту приміщень закладу, а насправді за зібрані гроші займається ремонтом у власній квартирі, оцінки учням виставляє за хабарі, які вимагає з їх батьків. Ця заява стала підставою для службової перевірки. У звязку з заявами відповідачки проводилися позапланові батьківські збори за участю завуча. Вказані обставини не заперечуються відповідачкою, тому не потребують доказів Посилання відповідачки на ст. 34 Конституції України, як на норму, що надає їй право писати будь-що, майже наклепи про іншу людину, є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 34 Конституції України здійснення права на свободу думки і слова, поширювання інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідачка в своїх письмових зверненнях до правоохоронних органів та органів влади викладала «факти», що не відповідали дійсності, ганьбили та принижували честь та гідність позивачки. Вказані відповідачкою в її заявах «факти» містили обставини, що не дозволяють людині бути педагогом та навчати дітей, тобто працювати там, де працює позивачка. Крім того, в поданих до відповідних органів заявах відповідачка вказувала обставини, що містять склад злочину (хабарі за оцінки). Отримавши такі заяви, відповідні органі зобовязані були перевіряти правдивість викладених в них фактів, опитувати вказаних в заявах осіб та інше (а.с. 4, 18). Вказані в заяві обставини стали предметом розгляду батьківських зборів, де батьки не підтвердили їх (а.с. 5), про що в судовому засіданні розповідала свідок [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] сусіді позивачки і відповідачки в судовому засіданні пояснювали, що ніякого порушення громадського порядку з боку позивачки в будинку ніколи не було. Навпаки, відповідачка час від часу починає сварки у підїзді. Надсилаючи неправдиві повідомлення, які ганьбили позивачку, до органів, від яких залежала подальша робота позивачки, відношення до неї керівництва, відповідачка навмисно бажала негативних наслідків для позивачки, навмисно складала для неї умови, в яких позивачка повинна була виправдовуватися, доводити неправдивість викладених в заявах «фактів», втрачаючи свій час і нерви. Наявність цих заяв реально ускладнювали життя позивачки, вимушували її нервувати, прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що умисними, неправомірними діями відповідачки позивачці спричинена моральна шкода, і позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає повному задоволенню. В той же час суд вважає, що позов в частині зобовязання відповідачки спростувати недостовірну інформацію шляхом принесення публічних вибачень, задоволенню не підлягає за наступних підстав. Недостовірна інформація була поширена не в засобах масової інформації, де ознайомитися з нею могло велике коло людей, частка із яких могла в цю інформацію повірити. Саме в цьому випадку для зменшення негативних наслідків від поширення неправдивої інформації доцільно зобовязання засобу масової інформації спростувати її в тому ж виданні, де вона була поширена. При цьому особа, яка таку інформацію надала засобу масової інформації для поширення може бути зобовязана відшкодувати матеріальну і моральну шкоду від цих дій. В даному випадку відповідачка звернулася до органів, від яких залежало, зберігаючи неупередженість, перевірити надану інформацію, самостійно вирішити, чи є ця інформація достовірною, чи ні, і відповідно до встановлених фактів прийняти відповідне рішення. В даному випадку, перевіривши надану їм інформацію, відповідні органи самостійно прийшли до висновку про її недостовірність, у звязку із чим додаткове спростування цієї інформації відповідачкою непотрібне. На думку суду вибачення з боку фізичної особи може бути лише добровільним, таким, що свідчить про її каяття. Зобовязати фізичну особу висловлюватися всупереч своїх переконань на думку суду є неприпустимим, тому в частині зобовязання вибачитись, суд відмовляє в позові.

Outcome: partial