Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права на спадкування за законом на 3/4 частки квартири, визнання шлюбу та заповіту недійсним посилаючись на те, що він є племінником та законним спадкоємцем померлого [INFO] року [PERSON]. З січня 2001 року він проживав спільно з [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] з дитинства страждав на тяжке хронічне психічне захворювання, в зв'язку з чим неодноразово лікувався у різних психіатричних закладах, але це його стан не поліпшило, тому він міг покинути квартиру на нетривалий час. Так, на початку осені 2004 року він звертався до міліції з заявою про розшук [PERSON], якого знайшли в січня 2005 року. Після повернення додому [PERSON] проживав з ним та його сім'єю до самої смерті. Лише в грудні 2009 року він дізнався про складений 22.09.2004 року на ім'я [PERSON] заповіт та про укладений 29.10.2004 року з [PERSON] шлюб. [PERSON] внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу здоров'я не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в зв'язку з чим може бути визнаний недієздатним. Тому просив суд визнати на ним право на спадкування за законом 3/4 частки квартири [ADDRESS]; визнати недійсним заповіт [PERSON] на ім'я [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] 02.09.2004 року, зареєстрований в реєстрі за №10449; визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований відділом РАЦС Дарницького РЮ у м. Києві 29.10.2004 року, актовий запис №561; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вірун О.Ю. 07 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-933. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд визнати шлюб, заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом недійсними, визнати за [PERSON] право на спадкування за законом. Відповідач та її представники в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] боявся своїх родичів. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] по коханню. Ініціатором шлюбу був саме [PERSON] Під час реєстрації шлюбу у працівників ЗАГСу не виникло жодних сумнівів щодо волевиявлення померлого, тому відсутні підстави для визнання шлюбу недійсним. Спочатку [PERSON] з [PERSON] проживали на [ADDRESS], але покійний хотів жити в свій квартирі. Коли були судові засіданні намагалися жити в квартирі по [ADDRESS], але дружина позивача кидалась на [PERSON] і були постійні скандали, тому вирішили піти, щоб не травмувати дитину. [PERSON] був нормальним, [PERSON] його лікувала та доглядала за ним. В останньому судовому засіданні позов не визнали лише з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилась, надійшов лист в якому просить суд розглядати справу у відсутність представника. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького РУЮ м.Києва в судове засідання не з'явилась, надійшов лист в якому просить суд розглядати справу у відсутність представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та її представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, позивач є рідним племінником померлого [PERSON] і після його смерті та смерті свого батька [PERSON] (рідного брата [PERSON]) претендує на отримання спадщини, а шлюб померлого [PERSON] та відповідача впливає на спадкові права позивача (а.с.9, 14, 15, 19). Між [PERSON] та [PERSON], 29.10.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, був зареєстрований шлюб за актовим записом № 561, що підтверджується копією актового запису та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т.1 а.с.133,134). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є рідною матір'ю позивача, пояснила, що померлий був інвалідом з дитинства, оскільки страждав на психічне захворювання. Він ніколи не був одружений. Свідок [PERSON], який є рідним братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що померлий був психічно хворою людиною. Весь час постійно проживав в квартирі по [ADDRESS] разом зі своєю матір'ю. В 2004 році він пропав і повернувся додому через 4 місяці. Він ніколи не був одружений. Свідок [PERSON], яка 25 років працює двірником в будинку по [ADDRESS], в судовому засіданні пояснила, що померлий завжди був психічно неповноцінним. З першого погляду було зрозуміло, що він психічно хвора людина. В свої 40, з лишнім, років він вів себе як дитина. Поки була жива його матір, вона завжди його водила за руку. Після її смерті з ним почав проживати [PERSON] разом зі своєю сім'єю. В 2004 році він пропав приблизно на 4 місяці і появився на передодні Нового року. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні пояснила, що в будинку вона проживає з 1995 року. Знає зі слів матері померлого, померлий був психічно хворою людиною з народження. У вересні, якого року не пам'ятає, померлий пропав та появився лише на передодні Нового року. По зовнішньому вигляду померлого була відразу видно, що він психічно хвора людина. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, проживає в будинку 30 років, в судовому засіданні пояснила, що з першого погляду було видно, що померлий був психічно хворою людиною. Самостійно себе обслуговувати він не міг, говорив нечітко, з роту текла слина. Все життя проживав разом зі своєю матір'ю, а після її смерті разом з позивачем. Відповідача жодного разу не бачила. Свідок [PERSON], яка є рідною тіткою позивача, в судовому засіданні пояснила, що її сестра була одружена на братові померлого. Померлий був великою дитиною. Те, що він був неповноцінною людиною видно було з першого погляду. В 2004 році він пропав, а потім на Новий рік з'явився. Дуже схуд та чогось боявся. Відповідача жодного разу не бачила. Свідок [PERSON], яка є рідною матір'ю відповідача, в судовому засіданні пояснила, що вона як мати, була категорично проти відносин її дочки з померлим, але дочка сказала, що вона зустріла чоловіка і їй з ним спокійно. Жили вони разом на Лісовому масиві. Було видно, що він хворий, оскільки він ходив з паличкою. Не може сказати чи був він неповноцінним, але це не важливо, важлива лише душа. Всі свідки допитані в судовому засіданні, за виключенням [PERSON], є свідками позивача. Суд оцінює критично покази свідка [PERSON], яка є матір'ю відповідача та зацікавлена в розгляді справи. З акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 622, призначеної судом (т.2 а.с.61-69), вбачається, що за життя [PERSON] страждав на хронічний стійкій психічний розлад у вигляді помірної розумової відсталості. Під час укладання заповіту 02.09.2004 року та під час одруження 29.10.2004 року [PERSON] страждав на хронічний стійкій психічний розлад у вигляді помірної розумової відсталості. Під час укладання заповіту 02.09.2004 року та під час одруження 29.10.2004 року [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Постановою ПВС України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» пунктом 13 роз'яснено, що згідно з СК України шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст.39), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою; особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК). Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання цього шлюбу недійсним». Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] є недійсним. З копії спадкової справи до майна померлого [INFO] року [PERSON] (а.с.80-129) вбачається, що 25.06.2008 року [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.81). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається як на підставу визнання заповіту недійсним, що на момент складання заповіту померлий [PERSON] був психічно хворою людиною, у зв'язку з чим він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в той період, коли було підписано заповіт на ім'я [PERSON] Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 622, призначеної судом (т.2 а.с.61-69), вбачається, що під час укладання заповіту 02.09.2004 року [PERSON] страждав на хронічний стійкій психічний розлад у вигляді помірної розумової відсталості. Під час укладання заповіту 02.09.2004 року [PERSON] за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи те, що на момент підписання заповіту [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому заповіт підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи те, що судом визнано недійсним заповіт складений на ім'я [PERSON], а тому відповідач не є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], а відтак не мала права на спадкування після смерті [PERSON], а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 07.11.2008 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 4-933 (т.1 а.с.143), слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 1263 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Частиною 3 статті 1266 ЦК України, передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що померлий [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т.1 а.с.9, 14). Батьком позивача є [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.15). Таким чином, позивач набув право на спадкування за законом, як спадкоємець другої черги. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з позовних вимог, пояснень, які позивач та його представник дали під час слухання справи та з врахуванням ст.11 ЦПК України, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право на спадкування за законом, як спадкоємцем другої черги, на 3/4 частки квартири [ADDRESS] яка належала померлому [PERSON]. В судовому засіданні представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Наполягаючи на застосуванні строків позовної давності представник позивача зауважив, що позивачу [PERSON] стало відомо про порушення його права ще 10.09.2008 року, а з позовом він звернувся до суду лише 11.01.2012 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач дізнався про порушення його права ще в вересні 2008 року, як наполягає представник відповідача. 16.02.2009 року [PERSON] звертається до Київського міського управління юстиції (т. 1 а.с.121). Це перше звернення [PERSON], яке дає можливість встановити приблизну дату, що підтверджує факт того, що [PERSON] дізнався про порушення його прав. Тому посилання представника відповідача є безпідставними. Відповідно до з вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави 429 грн. 20 коп. судового збору. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved