Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], в якій просить вселити його у квартиру [ADDRESS], зобов’язати відповідачку передати ключі від квартири та не чинити перешкод у користуванні власністю, а також стягнути з відповідачки на його користь маральну шкоду, завдану внаслідок порушення права власності в розмірі 5 000 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що після смерті його матері, [PERSON], яка померла 20 серпня 2000 року, відкрилась спадщина, яку вони прийняли разом з братом - [PERSON] Таким чином, йому з братом на праві власності належала квартира [ADDRESS], в якій позивач проживав з дитинства. 04 червня 2004 року [PERSON] одружився з відповідачкою, яка всіляко намагалась розладнати його відносини з братом, внаслідок чого позивач був вимушений переїхати до своєї дочки. Також вказує, що 02 травня 2012 року [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] продовжила проживати у вищевказаній квартирі. Згодом відповідачка поміняла замки у квартирі та не впускає позивача у квартиру, чим перешкоджає йому вільно володіти та користуватись його власністю. До того ж, [PERSON] вказує, що протиправними діями відповідачка спричинила йому моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях, яких він зазнав у зв’язку з протиправною поведінкою по відношенню до себе та своєї родини, втратою часу на врегулювання ситуації, порушення права користування власністю. При черговому зверненні з вимогою надати ключ від квартири та можливість користуватись своєю власністю відповідачка влаштувала скандал, насміхалась та принижувала позивача, в результаті чого в нього погіршилось самопочуття, у зв’язку з чим він був змушений звернутись до лікарні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з’явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем її реєстрації. До суду повернулось повідомлення поштового відправлення з відміткою про отримання відповідачкою судової повістки, тому згідно вимог ст. 76 ЦПК України вона вважається повідомленою про розгляд справи належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, враховуючи неявку відповідачки за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивача про можливість винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думку представника позивача, повно та всебічно з’ясувавши обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Статтею 64 Конституції України передбачено, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1-5335 від 11 грудня 2001 року належить на праві приватної спільної часткової власності 12 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 5, 6). Вищевказану квартиру позивач отримав у спадок разом з своїм братом [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла 20 серпня 2000 року. Таким чином, квартира належала позивачу та його брату [PERSON] на праві спільної часткової власності, у якій вони разом і проживали. 04 червня 2004 року [PERSON] одружився з відповідачкою [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №130590 (а. с. 8). Внаслідок постійних непорозумінь та конфліктів з відповідачкою, [PERSON] був вимушений переїхати проживати до своєї доньки. Також судом встановлено, що 02 травня 2012 року [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] продовжила проживати у вищевказаній квартирі. Згодом відповідачка поміняла замки у вхідних дверях та не впускає позивача у квартиру, чим перешкоджає йому вільно володіти та користуватись власністю. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханнями мирним шляхом вирішити питання стосовно встановлення порядку користування квартирою №14 в будинку №7 по вул. Рішельєвській в м. Одесі, що підтверджується листом від 31 січня 2013 року (а. с. 23). Крім того, у судовому засіданні доведеним є факт звернення позивача до Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з заявою про фіксацію факту заміни замків [PERSON] на вхідних дверях вищевказаної квартири (а. с. 21, 22). Однак домовленість між сторонами щодо користування вищевказаною квартирою не була досягнутою. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу УРСР власник квартири не може бути позбавлений права користування квартирою, крім випадків передбачених законодавством СРСР та УРСР. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2.22. Державних будівельних норм В.2.2-15-2005 «Житлові будинки» у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Щодо стягнення моральної шкоди, то за п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. На думку позивача, відповідачка спричинила йому моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях, яких він зазнав у зв’язку з протиправною поведінкою по відношенню до себе та своєї родини, втратою часу на врегулювання ситуації, порушення права користування власністю. Змушений був звернутись до лікарні, що підтверджується відповідною випискою з медичної карти стаціонарного хворого від 28 лютого 2012 року (а. с. 9, 10). Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому, що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за можливе задовольнити їх частково, виходячи із принципу розумності та справедливості, та стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500, 00 грн. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов’язків цивільного характеру. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial