Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №IFIAAN02000020 від 01.03.2007р. в сумі 45837,60 грн. та понесених судових витрат по справі, в свою чергу [PERSON] подав зустрічний позов до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та встановлення нікчемності кредитного договору. Ухвалою суду зустрічний позов було об’єднано в одне провадження із первісним. Представник позивача за первісним позовом-відповідача за зустрічним позовом просив задовольнити вимоги первісного позову, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача за первісним позовом – позивача за зустрічним позовом позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] не визнав і просив відмовити у їх задоволенні, натомість просив задовольнити зустрічний позов. В подальшому в судове засідання сторони не з’явились, при цьому подавши клопотання про відкладення розгляду справи, що однак розцінюється судом, як спроби спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи, а відтак, оскільки справа тривалий час перебуває на розгляді, сторони надавали свої пояснення та долучили до матеріалів справи докази, які вважали за потрібне, суд рахує за можливе ухвалити рішення по суті спору, що, в свою чергу узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відтак, заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з кредитним договором №IFIAAN02000020 від 01.03.2007р. (а.с.4-6) ПриватБанк ( надалі перейменоване на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») надало [PERSON] кредит у розмірі 71640,64 грн. зі сплатою 16,08% на рік на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення по 03.03.2014р. Однак, свої зобов’язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, та станом на 23.08.2011р. заборгованість відповідача становить 45837,60 грн., а саме : 31026,82 грн. заборгованості за кредитом; 10346,68 грн. заборгованості за відсотками; 1070,58 грн. заборгованості за комісіями та 3393,52 грн. пені (а.с.7-8). Зазначена обставина нічим не спростована. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст.526 ЦК України. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до умов кредитного договору, [PERSON], який є позичальником, взяв на себе зобов'язання погашати кредит та сплачувати нараховані проценти за користування кредитом. Разом з тим, взяті на себе за кредитним договором зобов'язання не були виконані, в зв'язку з чим станом у останнього утворилась заборгованість. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку – кредитного договору №IFIAAN02000020 від 01.03.2007р. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У відповідності зі ст. 549 ЦК України, особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов'язання; він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов'язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватися за будь-яке порушення зобов'язання. Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Як і штраф, пеня обчислюється тільки у відсотках і є триваючою неустойкою, тобто грошовою сумою, яка нараховується за кожний день прострочення. Відмінність пені від штрафу полягає в тому, що пеня може встановлюватися за несвоєчасне виконання тільки грошового зобов'язання. Отже, виходячи з положень ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а тому, у межах одного виду відповідальності, може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином, суд вважає правомірним одночасне стягнення позивачем за первісним позовом пені та штрафу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими і підлягають до задоволення, а тому з відповідача слід стягнути в користь позивача заборгованість в сумі 45837,60 грн. за договором №IFIAAN02000020 від 01.03.2007р. Стосовно зустрічного позову суд зазначає наступне. У відповідності зі ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що боржник був ознайомлений з умовами кредитного договору, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, він чітко усвідомлювали всі умови договору і вважав їх прийнятними для себе, а також ознайомлений з іншою інформацією згідно з вимогами законодавства, а вся надана йому інформація цілком зрозуміла та не потребувала додаткового тлумачення, про що свідчить його підпис під договором без будь-яких застережень та жодних обмежень. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. При цьому законодавцем не виключена можливість скріплення таких правочинів підписами уповноважених осіб та печатками філій та представництв юридичних осіб, які представляють інтереси цих юридичних осіб при укладанні правочинів (статті 92,95 ЦК України). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача за зустрічним позовом виконувались договірні зобов’язання за оспорюваним договором, тобто випливає, що правовідносини з приводу спірного договору тривали після його укладення, а сторонами вчинялися дії на виконання умов оспорюваного правочину. Доводи щодо несправедливості умов оспорюваного договору та порушення принципу рівності сторін, спростовуються умовами самого оспорюваного договору, яким визначено права та обов'язки сторін, і які не суперечать положенням ст.ст.627, 1050 ЦК України, якими встановлено принцип свободи договору. Відтак суд вважає, що спірний правочин укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України, а укладаючи оспорюваний договір сторони вчинили правочин, оскільки правочин - це юридичний факт, що визначається цивільним законодавством, він тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи договір, позивач за зустрічним договором був ознайомлений з його змістом, а підписуючи його, набув, як і відповідач, певний обсяг прав та обов'язків і на виконання яких сторонами вчинялись дії. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Так, у випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, в тому числі дефектами (недотриманням) форми. Позивач за зустрічним позовом закликає суд встановити нікчемність правочину, зокрема кредитного договору №IFIAAN02000020 від 01.03.2007р., у зв’язку із недотриманням його письмової форми, оскільки в матеріалах справи відсутній оригінал довіреності, яка б надавала право підпису від імені юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 01.03.2007р. [PERSON], а для такого правочину згідно до вимог ст. 1055 ЦК України обов’язковою є письмова форма, а тому на підставі ч. 2 ст. 207 ЦК України позивач за зустрічним позовом вважає, що кредитний договір не є таким, що вчинений у письмовій формі. Дефект простої письмової форми, згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, не матиме наслідків недійсності правочину, якщо такі наслідки прямо не встановлені законом. При цьому законом прямо передбачена нікчемність при недотриманні письмової форми для ряду видів договорів, зокрема і кредитного договору (ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Проте, згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо такий правочини укладено усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її здійснення, зокрема шляхом прийняття виконання, то у разі спору даний правочин може бути визнаний судом дійсним. Оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то нікчемний правочин не призводить до зміни існуючих юридичних відносин, тобто не зумовлює появу жодного правового наслідку у вигляді виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов’язків. В той же час судовим розглядом було з’ясовано протилежне, а саме набуття сторонами правочину певного обсягу прав та обов'язків, на виконання яких сторонами вчинялись дії, передбачені даним правочином, а також надавалась оцінка самому правочину, в тому числі і щодо форми його укладення, про що судом зазначено вище. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в повному обсязі. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, стт. 11, 15, 16, 20, 202- 203, 207, 215-216, 218, 525, 530, 549, 626-627, 629, 1050, 1054-1055 ЦК України, постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р

Outcome: approved