Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

21 листопада 2012 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 1999 року її бабці [PERSON] належала двох кімнатна квартира [ADDRESS]. Разом з нею в цій квартирі проживав і її батько [PERSON], який був єдиною дитиною власника квартири. Її батько [PERSON] помер [INFO] року. Після його смерті вона постійно проживала разом із бабусею, допомагала їй по господарству, наглядала за нею, ходила за ліками, викликала швидку медичну допомогу. З 2007 року вона знаходилася на диспансерному обліку в онкологічному диспансері через ракову пухлину прямої кишки. Протягом декілька місяців з вересня до листопада 2007 року бабця знаходилася на лікуванні в лікарні Шостої спеціальної медично-санітарної частини ВАТ «Південний машинобудівний завод», в Міські багатопрофільній клінічній лікарні №4, де пухлину лікували опромінюванням. Вже в листопаді 2007 року бабця жалілася на болі в прямій кишці. Її бабка [PERSON] померла [INFO] року. За своє життя вона постійно їй та її матері говорила, що вона є її єдиний спадкоємець. Протягом шести місяців вона звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після померлого батька та померлої бабки. Після спливу шести місяців вона звернулася до нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, нотаріус їй повідомила, що її бабка залишила заповіт, в якому зазначила, що все своє майно вона заповідає відповідачам та їй. Заповіт був складений об 11.40 год. 30 липня 2009 року в лікарні МСЧ-56 по вул. Титова,29 в м. Дніпропетровську, про що зроблений запис в заповіті. Бланк заповіту заповнений рукописним текстом, зареєстрований в нотаріальному реєстрі за №2-2092, серія бланку ВМІ №314158. Її бабка хворіла на рак прямої кишки на протязі останніх двох років, а перед своєю смертю вона з 24.07.2009 року по 31.07.2009 року знаходилася на лікуванні в Шостій спеціальній медично-санітарній частині ВАТ «Південний машинобудівний завод» де їй була зроблена операція. В медичній карті стаціонарного хворого зазначено, що в неї сильна ракова інтоксикація організму, та в день складання заповіту 30.07.2009 року їй були зроблені ін'єкції морфію для знеболення, що зазначено в медичній карті стаціонарного хворого. Її бабці 24.07.2009 року була зроблена операція, але пухлину не видаляли, в зв'язку з тим, що вже було пізно її видаляти. Вважає, що відповідачі скористалися тим, що її бабка не мала можливості через біль, через стійкий розлад здоров'я, через ракову інтоксикацію організму, усвідомлювати значення своїх дій, не могла керувати ними, вона отримувала знеболювальні медичні препарати наркотичної дії, які впливали на її свідомість. Вона не була придатна виконувати активні дії, адекватно сприймати своє оточення, не могла зосередитись на діях, які потребують пам'яті, вивчення та підписання документів, тощо. Вона навіть не бажала ні з ким розмовляти через нестерпний біль, а морфій їй продовжували колоти до самої її смерті, що можуть підтвердити свідки. Згідно довідки про причину смерті від [INFO] року її бабка померла через ракову інтоксикацію, рак прямої кишки 3-го ступеню. Отже, вважаю, що заповіт, складений під впливом наркотичних засобів, яким є морфій, та в наслідок ракової інтоксикації всього організму через ракову пухлину, які вплинули на свідомість спадкодавця є недійсним, тому відповідачі не мають право на спадкове майно - частину квартири, що залишилася після смерті її бабки. Крім того, вважає, що її бабця взагалі не мала наміру залишати заповіт, оскільки не повідомляла її про це, а навпаки вважала її єдиним нащадком після смерті її батька та її. Заповіт суперечить дійсному волевиявленню спадкодавця, яка вчинила його в час загострення хвороби під впливом відповідачів та в час, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому вона і звертається до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Вважає, що потрібно провести посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, яка б дала відповідь на питання щодо можливості її бабки усвідомлювати свої дії під час підписання заповіту та дійсності її наміру щодо передання у спадок квартири далеким родичам, які з'явилися лише в лікарні перед її смертю. Відповідно до ст.143, 145 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, да призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Заява про при значення посмертної судової медичної експертизи буде подана мною під час судового засідання. Окрім цього, ст.43 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звертаються за вчиненням нотаріальних дій за паспортом особи, або за іншими документами. У разі потреби нотаріусу надається довідка про психічний стан особи, який може вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В заповіті відсутній запис паспортних даних її бабки, її паспорту в лікарні не було, бо в цей день він знаходився у неї. Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства», що зареєстрований в Мінюсті України за №2151/5 від 16.11.2009 року, передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи, установленими цими Правилами ( додаток №7, форма №43). В порушення Правил в заповіті зазначено, що він вчинений за адресою м. Дніпропетровськ, вул..Титова,29 в лікарні МСЧ-56. Але її бабка ніколи в цій лікарні не перебувала. Вона останній час перед своєю смертю лікувалася в лікарні Шостої спеціальної медично-санітарної частини ВАТ «Південний машинобудівний завод». Такі неточності мають істотне значення для вирішення того, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та правил посвідчення. На підставі ст. ст. 13, 15, 16, 203, 225, 1216, 1218, 1257, 1266 ЦК України просила визнати недійсним заповіт [PERSON], складений 30 липня 2009 року, посвідчений [PERSON] державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований в нотаріальному реєстрі за №2-2092.; Визнати за нею, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 45,5 кв.м. в порядку спадкування за законом за правом представлення померлого [INFO] року мого батька [PERSON], після смерті [INFO] року моєї бабки [PERSON].; Судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Надали до суду копію технічного паспорту на спірну квартиру та просили при винесенні рішення суду розписати внутрішні обміри та розрахунки площ приміщень квартири. Відповідачки та представник відповідачок у судовому засіданні, кожна окремо, позовні вимоги визнали та не заперечували проти задоволення позову. Інші сторони у судове засідання не з'явились. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено у судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 1999 року виданого ВО ПМЗ [PERSON] належала двох кімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 45,5 кв.м. (а. с. 13, 59). [PERSON] померла [INFO] року про що свідчить Свідоцтво про смерть видане Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 27 серпня 2009 року (а. с. 12). Відповідно до наданої приватним нотаріусом [PERSON] до суду копії спадкової справи № 02-14 відкритої після смерті [PERSON] померлої [INFO] року (а. с. 47-81), остання склала Заповіт 30 липня 2009 року, яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все те, що буде їй належати, вона заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах кожній. (а. с. 74). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1243 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 203 Цивільного кодексу України, передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі. Але при зазначених заповіт може бути визнано недійсним тільки з наданням відповідних доказів, які підтверджують ці обставини. Жодних доказів на спростування пояснень відповідачів суду позивачами не надано, а тому підстав вважати, що заповіт підписаний не спадкодавцем, судом не встановлено. Суд критично ставиться до наполягання позивачки задовольнити позов на підставі викладених у позовній заяві обставин та з урахуванням того, що відповідачки позовні вимоги визнають, а також суд критично ставиться до визнання відповідачами у судовому засіданні позовних вимог, з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Слід зауважити, що визнання обставин не можна ототожнювати із визнанням позову. Відповідачки ж у судовому засіданні, як і їх представник [PERSON] визнали саме заявлені позовні вимоги, а не обставини позову та не заперечували проти задоволення саме позовних вимог у повному обсязі, що підтверджується журналом судового засідання та технічним звукозаписом судового засідання. Окрім того, у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав (ч.4 ст.174 ЦПК). Можливість звернення до суду за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів пов'язується як процесуальним, так і матеріальним законом, з порушенням, оспорюванням, а також невизнанням цих прав іншими особами. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено обставини викладені у позовній заяві, проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи позивачі, у відповідності до ст. 86 Цивільного процесуального кодексу України, не підтримали та не забезпечили, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 225 Цивільного кодексу України. Слід також зазначити, що вимога про визнання права власності на спірну квартиру заявлена передчасно. Не може суд прийняти до уваги позицію сторін стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1707 грн. 00 коп. понесені позивачкою [PERSON] віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed