Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі про відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що з 1977 по 2008 рік перебувала у трудових відносинах з ТОВ „Мокрянський камяний карєр № 3 та працювала машиністом пітателя 3-го розряду, звільнена за станом здоровя. Починаючи з 2005 року хворіє, у липні 2005 року стан здоровя погіршився та 04.08.2005 року актом розслідування хронічного професійного захворювання був поставлений діагноз з професійного захворювання. Вже на протязі 7 років лікується від хвороби яку отримала на виробництві. За результатами висновку МСЕК від 25.09.2006 року їй встановлена 3 група інвалідності з 50% стійкою втратою професійної працездатності безстроково. У звязку з професійним захворюванням були порушені її нормальні життєві звязки, вона позбавлена реалізувати свої звички та бажання, в неї постійно виникають складнощі у звязку з загальною слабкістю, втомою, сильним болем в області голови, спини, головокружінням, поганим сном. Вона не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває психологічний дискомфорт, що негативно позначається на її душевному стані. Тривале лікування позначилось на її психіці, вона знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоровя немає, відносини в сімї погіршились, через інвалідність позбавлена можливості повноцінно виконувати сімейні обовязки по господарству. Просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була їй завдана внаслідок професійного захворювання на виробництві, яку вона оцінює в 100 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги позивача з підстав, викладених у позові. Представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що докази про наявність у позивачки факту спричинення моральної шкоди відсутні, згідно з внесеними змінами в Закон „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві з 1 січня 2008 року відшкодування Фондом моральної шкоди припинено, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 01.10.1977 року по 15.01.2008 року працювала машиністом пітателя третього розряду в ТОВ „Мокрянський камяний карєр №3, звільнена з роботи за ст.40 п.2 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі із-за стану здоровя та присутністю на робочому місці шкідливих факторів, які перешкоджають продовженню роботи. 25.09.2006 року [PERSON] за результатами висновку обстеження медико-соціальної експертної комісії встановлена третя група інвалідності з 50% стійкою втратою професійної працездатності безстроково. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 04.08.2005 року професійне захворювання у [PERSON] виникло із-за тривалої праці ( 27 років 7 міс.) в умовах дії загальної вібрації, перевищуючої гранично допустимі рівні. [PERSON] перебувала на лікуванні в відділенні профпатології КУ ЗОКЛ з з 01.09.2005 р. по 16.09.2005 р., з 11.09.2006 р. по 25.09.2006 р., з 13.11.2007 р. по 26.11.2007 р., з 17.11.2008 р. по 01.12.2008 р., з 09.11.2009 р. по 23.11.2009 р., 02.11.2009 р. по 16.11.2010 р., Позивачка перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Запоріжжі, як така що ушкодила здоров'я внаслідок професійного захворювання та отримує щомісячні страхові виплати у розмірі 229 грн.27 коп. та їй нарахована одноразова допомога внаслідок стійкої втрати працездатності у сумі 16 400 грн. Враховуючи визнання Фондом факту настання страхового випадку відносно неї, а також, посилаючись на спричинення їй моральних страждань як професійним захворюванням повязаним з виробництвом, так і подальшим погіршенням стану здоров»я через це професійне захворювання, [PERSON] просила стягнути з відділення Фонду на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. Вирішуючи спір, суд враховує, що на час встановлення вперше позивачу 50% стійкої втрати професійної працездатності, були чинними положення закону, встановлені статтями 21, 28 та 34 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Доводи представника відділення Фонду про те, що позивачем не доведено самого факту спричинення їй моральної шкоди, оскільки не надано висновку медико-соціальної експертної комісії про фізичні і моральні страждання, які були б спричинені їй, спростовуються матеріалами справи. Суд вважає, що вирішення питання щодо наявності факту моральної шкоди є предметом дослідження суду. Положення ст.ст. 1, 15, 21, 28, 34 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачають обов'язок Відділення відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку. До того ж, право на відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті працівника, за рахунок Фонду соціального страхування відповідно до зазначеного вище Закону передбачено ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону України від 21 листопада 2002р. № 229-УІ зі змінами). Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, даним у Рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування). За змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абз. 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК . Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, має бути визначений з урахуванням роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Отже, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд бере до уваги характер отриманого професійного хахворювання, якого зазнала потерпіла, тривалість та наслідки професійного хахворювання, ступінь втрати позивачкою нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.Так, суд при визначенні розміру шкоди враховує наступне. З огляду на висновки медичних закладів, де проходила лікування [PERSON], вібраційне захворювання 2 ст. потягло за собою незворотні процеси у нервовій системі потерпілої, постійні больові синдроми, внаслідок чого їй показано постійний нагляд у невропатолога, санаторно-курортне лікування, періодичні лікування протягом року. З моменту захворювання встановлена стійка втрата працездатності 50 %, яка згодом не змінювалась, тобто стан потерпілої [PERSON] не покращився за 8 років лікування. Внаслідок такого стану здоров»я позивачка втратила можливість працювати та взагалі обирати собі професійну діяльність, так як за приписами МСЕК її труд можливий лише в спеціально створених умовах, а тому вона втратила заробіток та відповідний їй рівень життя. Всі вказані фактори безумовно тягнуть додаткові зусилля для організації свого життя, а також спричиняють душевні страждання потерпілій, та є тривалими з огляду на відсутність поліпшень у стані її здоров»я протягом 8 років та неможливість повного одужання. Суд вважає, що слід визначити моральну шкоду у розмірі 40 000 грн., у зв»язку з чим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. підлягають частковому задоволенню

Outcome: partial