Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до регіонального ландшафтного парку «Тилігульський», у якому просить суд поновити його на роботі на посаді інспектора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» з 01 серпня 2013 року та стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу, посилаючись на неможливість вирішення даного спору в позасудовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача послалася на те, що наказом регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» №6 від 24 квітня 2008 року позивача було прийнято на роботу на посаду інспектора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський». На даній посаді позивач постійно працював та виконував свої посадові обов'язки відповідно до норм діючого законодавства та посадової інструкції. За весь час роботи з боку керівництва РЛП «Тилігульський» на адресу позивача не надходило жодних зауважень щодо неналежного виконання ним своїх посадових обов'язків. Після зміни керівництва РЛП «Тилігульський» з боку дирекції на адресу позивача стали надходити різного роду безпідставні зауваження щодо неналежного виконання посадових обов'язків. Наказом тимчасово виконуючого обов'язки директора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» від 23 липня 2013 року №35-К до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а наказом від 30 липня 2013 року №37-К позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин своїх посадових обов'язків. Процедура звільнення позивача з займаної ним посади була проведена з грубими порушеннями норм діючого законодавства, оскільки згідно змісту наказу №37-К [PERSON] було звільнено у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків покладених на нього посадовою інструкцією, але зі змісту прийнятого наказу про звільнення, не вбачається, які саме положення посадової інструкції порушив позивач та взагалі в наказі не викладено суті будь-яких порушень. Крім цього, під час прийняття наказу щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, керівництвом РЛП «Тилігульський» в порушення вимог ч.3 ст. 149 КЗпП України не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника та взагалі не встановлено суті дисциплінарних проступків на підставі яких позивача було звільнено. В добровільному порядку поновити порушені права позивача відповідач відмовляється, у зв'язку із чим, він був вимушений звернутися до суду. В судовому засіданні представник відповідача регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача послався на те, що згідно до наказу №35-К від 23 липня 2013 року [PERSON] була винесена догана за порушення посадової інструкції та трудової дисципліни. Дане дисциплінарне стягнення було застосоване до інспектора регіонального ландшафтного парку «Тилігульский» на підставі результатів перевірки від 23 липня 2013 року за порушення посадової інструкції. Відповідно до результатів перевірки, викладених у службовій записці від 23 липня 2013 року, інспектор [PERSON] не виконував накази, свої посадові обов'язки, не виконував план-завдання, не додержувався правил внутрішнього трудового розпорядку колективного договору та інше. Так, згідно наказу № 45 від 01 червня 2009 року про закріплення інспекторів за сільськими радами, інспектор [PERSON] був закріплений за Златоустівською сільською радою Березівського району Одеської області для охорони природно-заповідного фонду РЛП «Тилігульский». Наказом №1 від 24 січня 2013 року про закріплення відповідальних за пожежну безпеку за сільськими радами Комінтернівського і Березівського районів Одеської області, інспектор [PERSON] був закріплений відповідальним по Златоустівській сільській раді Березівського району Одеської області. Як вбачається з акту про відсутність на роботі від 22 липня 2013 року та пояснення інспектора [PERSON], 22 липня 2013 року він дійсно без поважних причин не був протягом всього робочого дня на робочому місці на території Златоустівської сільської ради регіонального ландшафтного парку «Тилігульский», хоч згідно правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме п.4.2. розділу IV Колективного договору на 2011-2014 роки РЛП «Тилігульский», тривалість робочого дня трудового колективу та інспекторів у тому числі, складає 8 годин на день. Ніяких особових доручень у цей день йому від дирекції не надходило. Крім того, 24 липня 2013 року інспектор [PERSON] був знову відсутній на роботі (акт про відсутність на роботі від 24 липня 2013 року), про що у нього відібрано пояснення і він був попереджений в усній формі про недопущення прогулів у майбутньому. Як вбачається з пояснення інспектора [PERSON], 26 липня 2013 року він був на робочому місці з 14:00 до 17:00 години, тобто неповний робочій день (акт про відсутність на роботі від 26 липня 2013 року). Із доповідної першого заступника директора РЛП «Тилігульский» [PERSON] від 26 липня 2013 року вбачається, що 26 липня 2013 року у 16:10 годин на території Златоустівської сільської ради на водній акваторії Тилігульського лиману РЛП «Тилігульский», за яку відповідає [PERSON], під час рейду, який виконував інспектор РЛП «Тилігульский» [PERSON], поблизу с.Лисенково Златоустівської сільської ради Березівського району були виявлені незаконні знаряддя лову водних живих ресурсів - сітки, встановлені невідомими особами, які згідно акту про вилучення знарядь незаконного добування природних ресурсів та опису від 26 липня 2013 року були зняті та направлені в місце зберігання для подальших заходів. [PERSON] не були виконані плани-завдання на 22, 24 та 26 липня 2013 року. Таким чином, інспектором [PERSON] грубо порушена трудова дисципліна, порушені норми ст.ст. 13, 30,139, 140 КЗпП України, за що відносно нього було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Процедура звільнення була вчинена відповідно до норм діючого законодавства, у зв'язку із чим, він просить суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він працює на посаді першого заступника директора РЛП «Тилігульский». 24 та 26 липня 2013 року він здійснював перевірку на території Златоустівської сільської ради на водній акваторії Тилігульського лиману РЛП «Тилігульский», за яку відповідає [PERSON]. На момент проведення перевірок, [PERSON] був відсутній на робочому місці. В ході проведення перевірки, яка мала місце 26 липня 2013 року біля 16 години були виявлені незаконні знаряддя лову - сітки, встановлені невідомими особами, які згідно акту про вилучення знарядь незаконного добування природних ресурсів та опису від 26 липня 2013 року були зняті та направлені для подальших заходів. За результатами проведення перевірок він надав доповідні на ім'я директора [PERSON]. Між РЛП «Тилігульський» та [PERSON] укладено договір щодо використання власного транспортного засобу, однак в даний час відсутнє належне фінансування, що приводить до несвоєчасного та недостатнього забезпечення. Спецзаходами в даний час інспектори не забезпечуються, у зв'язку з відсутністю фінансування РЛП «Тилігульський». Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» №6 від 24 квітня 2008 року позивача було прийнято на роботу на посаду інспектора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський». Наказом тимчасово виконуючого обов'язки директора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» від 23 липня 2013 року №35-К до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Наказом тимчасово виконуючого обов'язки директора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» від 30 липня 2013 року №37-К позивача було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92р. при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови наявності підстав, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. Разом з тим, навіть встановлені законом обмеження права власника або уповноваженого ним органу звільняти працівника з підстав, встановлених ст.ст.40, 41 КЗпП України, вимагають обґрунтування. Для звільнення працівника за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку мало систематичний характер, та щоб до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Якщо власник має докази винного невиконання працівником трудових обов'язків, він вправі притягти його до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення з роботи на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України з додержанням встановленого порядку. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, з 24 квітня 2008 року позивач [PERSON] працював на посаді інспектора регіонального ландшафтного парку «Тилігульський». Наказом № 35-к від 23 липня 2013 року до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Наказом № 37-к від 30 липня 2013 року позивача було звільнено з займаної посади з 31 липня 2013 року за систематичне невиконання без поважних причин своїх службових обов'язків. Обґрунтовуючи незаконність такого звільнення, представник позивача послалася на те, що відсутні підстави для такого звільнення, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази, які підтверджують, що порушення позивачем трудової дисципліни сталося з його вини. Крім того, керівництво РЛП «Тилігульський» не взяло до уваги дійсні причини його відсутності на робочому місці, про які він неодноразово доводив до відома керівництва. Підставою звільнення [PERSON] стала доповідна записка від 30 липня 2013 року про відсутність [PERSON] на роботі, пояснювальні записки [PERSON] від 24 та 29 липня 2013 року про відсутність на робочому місці під час чергування, план-завдання та наказ РЛП «Тилігульський» №35-к від 23 липня 2013 року. За змістом п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є систематичне невиконання працівником своїх службових обов'язків без поважних причин та наявність його вини. Тобто невиконання, або неналежне виконання працівником своїх функціональних обов'язків за наявності у нього поважної причини, або внаслідок непереборної сили не є підставою для звільнення працівника. Що стосується випадків відсутності позивача на робочому місці 24 та 26 липня 2013 року, то з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до керівництва РЛП «Тилігульський» щодо його переведення на іншу будь-яку ділянку, яка територіально розташована ближче до місця його проживання, оскільки у зв'язку із погіршенням фінансування він не може належним чином виконувати свої службові обов'язки, на що керівництвом РЛП «Тилігульський» йому було відмовлено. Разом з тим, під час видачі наказу про звільнення [PERSON] від 30 липня 2013 року за № 37-к дані обставини не були враховані, як і інші обставини, передбачені ч.3 ст.149 КЗпП України, які необхідно враховувати під час накладення на працівника дисциплінарного стягнення. Звільнення працівника за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вважається законним у випадку, коли має місце систематичне невиконання працівником своїх службових обов'язків без поважних причин та наявність його вини. Факти систематичного невиконання працівником своїх службових обов'язків без поважних причин та наявність вини працівника мають бути наведені в наказі про його звільнення, однак обставини, що свідчать про вину працівника в систематичному невиконанні працівником своїх службових обов'язків без поважних причин не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення його за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, для звільнення працівника за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб систематичне невиконання працівником своїх службових обов'язків без поважних причин було наслідком винних дій працівника. Разом з тим, відповідачем не взято до уваги пояснення позивача [PERSON] відповідно до якого, 24 липня 2013 року він вчасно не з'явився на територію Златоустівської дільниці для її патрулювання через те, що його викликали до дирекції РЛП «Тилігульський» для вирішення питання щодо його переведення на іншу ділянку, де він перебував значний час та фізично не міг бути присутній на робочому місці. З 14:00 години 24 липня по 17:00 годину 26 липня 2013 року він знаходився на території Златоустівської сільської ради, де виконував свої посадові обов'язки. О 17:00 годині 26 липня 2013 року він поїхав додому, оскільки у нього закінчилися кошти на проживання. Як вбачається з наданих матеріалів справи, дані пояснення відповідачем до уваги не приймалися, причини відсутності позивача на робочому місці та їх поважність відповідачем не з'ясовувалися, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем не було з'ясовано всі обставини відсутності [PERSON] на робочому місці, а прийняте рішення про його звільнення є передчасним. Крім цього, відсутні й інші об'єктивні дані, які підтверджують систематичне невиконання [PERSON] своїх службових обов'язків без поважних причин. Не наведено фактів систематичного невиконання працівником своїх службових обов'язків без поважних причин і в наказі про його звільнення. Що стосується пояснювальної записки та акту про відсутність [PERSON] на роботі, складених першим заступником директора РЛП «Тилігульский» [PERSON] від 24 липня 2013 року, то відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд не може прийняти їх за належний доказ у справі, оскільки ці документи складені з грубими порушеннями законодавства та не містять в собі час і місце їх складання. Надані в якості доказу пояснювальна записка та акт про відсутність [PERSON] на роботі, складені першим заступником директора РЛП «Тилігульский» [PERSON] 26 липня 2013 року, на думку суду, не можуть підтверджувати відсутність [PERSON] на робочому місці з 08:00 по 17:00 годину, оскільки, в судовому засіданні допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що не знаходився на території Златоустівської сільської ради на протязі всього дня, у зв'язку із чим, суд не може прийняти їх за належний доказ по справі. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення [PERSON] стала доповідна записка комісії в складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка містить в собі відомості, які мають протиріччя з матеріалами справи. Так вказана доповідна містить в собі відомості про те, що згідно пояснювальної [PERSON] 26 липня 2013 року він знаходився на робочому місці з 14:00 по 17:00 годину, що не відповідає дійсності, оскільки, згідно пояснювальної [PERSON] від 29.07.2013р., яка міститься в матеріалах справи (а.с. 56), він знаходився на робочому місці з 14:00 годин 24 липня 2013 року до 17:00 годин 26 липня 2013 року, вказавши при цьому причини своєї відсутності на робочому місці. Однак комісія під час проведення перевірки не досліджувала поважність причин відсутності [PERSON] на робочому місці, що також свідчить про неповноту проведеної перевірки. Таким чином, вирішальне значення для прийняття рішення про законність звільнення з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, мають фактичні дані, які свідчать про те, що працівник за наявності його вини без поважних причин систематично не виконує свої службові обов'язки. Всупереч вимогам ст. 30 ЦПК України відповідач не надав доказів, що свідчать про систематичне невиконання [PERSON] своїх службових обов'язків без поважних причин. Не наведено конкретних фактичних даних і в наказі, на підставі якого звільнено позивача. За відсутності конкретних фактів систематичного невиконання [PERSON] своїх службових обов'язків без поважних причин загальна оцінка його роботи не може вважатися достатнім доказом та підставою для його звільнення з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Виходячи із змісту п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суд при вирішенні спору про звільнення працівника може визнати правильним розірвання трудового договору за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗПпУ, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок, невиконання працівником, до якого раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку мало систематичний характер. Як вбачається з наведеного, у справі немає будь-яких фактів невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку мало систематичний характер. Немає таких даних і у наказі про його звільнення, оскільки, перевіривши пояснення представника позивача щодо відсутності вини позивача у відсутності на робочому місці, а також стосовно того, що наказ про звільнення складений в загальних фразах і в ньому не зазначено, у чому конкретно і які саме проступки стали підставою для звільнення - за яке саме порушення він був звільнений, наявність його вини, суд не встановив факту невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку мало систематичний характер. Крім того, як вбачається з колективного договору на 2011-2014 роки, укладеного між організацією та трудовим колективом, організація визнає профорган єдиним повноважним представником трудового колективу у переговорах з питань регулювання трудових відносин, норм та оплати праці. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що в РЛП «Тилігульський» не діє виборний орган первинної профспілкової організації, у зв'язку із чим, його згоди на звільнення працівника не вимагається, оскільки, дані доводи суперечать положенням укладеного колективного договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час звільнення позивача, відповідач грубо порушив його соціальні гарантії, передбачені колективним договором та ст. 43 КЗпП України. Тому, при наявності таких порушень вимог закону звільнення [PERSON] слід вважати таким, що проведено з порушенням закону, було проведено незаконно, наказ про звільнення останнього є незаконним і безпідставним, і з цих підстав [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2013 року по 12.12.2013 року, виходячи із середнього заробітку згідно довідки в розмірі 2000 грн. Середній заробіток за 2 місяці становить 4000 грн., що підтверджується довідкою, виданою відповідачем 05 серпня 2013 року за № 129. Час вимушеного прогулу становить 4 місяці та 12 днів. Середній заробіток за цей час становитиме 8786 грн. 88 коп.: ( 2000 грн. х 4 місяці = 8000грн.+ 786 грн. 88 коп. за 12 днів). Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 40, 41, 147,149, 235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved