Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі ПАТ СК «Інгосстрах») звернулося до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування у порядку регресу, мотивуючі позовні вимоги тим, що ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», правонаступником якого є ПАТ СК «Інгосстрах» та [PERSON], 11.12.2012 року уклали договір страхування №DNI0AE00046308, згідно якому позивач зобов’язався у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором. Об’єктом страхування за договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов’язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, реєстраційний №АЕ4969ВМ. Згідно з договором страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 23.01.2011 року в м. Дніпропетровську по вул. Космічній, 21Б відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля, під керуванням [PERSON] та автомобіля ЗАЗ 110307, реєстраційний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] Постановою Ленінського райсуду м. Дніпропетровську [PERSON] визнано винним у скоєні ДТП. У відповідності до звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №269-Авід 02.02.2011 року, складеного ПП [PERSON], розмір заподіяної шкоди автомобілю склав 34904,73 грн. Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику з урахуванням визначеної договором франшизи на підставі страхового акту №И-1034 від 03.03.2011 року складає 33541,23 грн. Зазначене страхове відшкодування було виплачено страхувальнику на підставі платіжного доручення. Витрати на проведення оцінки шкоди, заподіяної автомобілю страхувальника склали 300,00 грн. З урахуванням наведеного та з посиланням на статтю 27 Закону України «Про страхування», статті 993, 1166, 1187, 1188 ЦК України позивач просив суд: стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «СК «Інгосстрах» у рахунок відшкодування витрат, пов’язаних зі сплатою страхового відшкодування 33841,23 грн.; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 11.09.2013 року до участі у справі була залучена третя особа ЗАТ «Українська екологічна страхова компанія». Представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вважав його необґрунтованим та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, врахувати також письмові заперечення, додані до матеріалів справи. Треті особи по справі до суду не з’явилися, повідомлені відповідно до вимог діючого законодавства, причин неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання не надавали. Заслухавши доводи представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши усі наявні по справі докази та матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову ПАТ СК «Інгосстрах» у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. А відповідно до частини 3 вищенаведеної статті Закону, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Судом встановлено, що 21.06.2007 року між Закритим Акціонерним Товариством «Страхова компанія «Інгосстрах», правонаступником якого є ПАТ СК «Інгосстрах», та [PERSON] був укладений договір страхування наземного транспорту №DNI0AE00046308. Відповідно до вказаного договору страхуванням позивач зобов’язався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачу, у межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором. Об’єктом страхування за цим договором є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов’язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом: Mercedes-Benz Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузову ТЗ WDB9036632R491942. Згідно з 7.1.1 договору страхування наземного транспорту №DNI0AE00046308 від 21.06.2007 року, страховим випадком є пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за його участю. Строк дії договору згідно з його умовами та з урахуванням пролонгації з 21.06.2010 року по 20.06.2011 року. 23.01.2011 року о 15 год. 15 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем ЗАЗ, державний номер [NUMBER], по вул. Космічній в м. Дніпропетровську, не врахував дорожньої обстановки (ожеледь), не вибрав безпечну швидкість, не впорався з керуванням свого автомобіля, допустив зіткнення з автомобілем Mercedes, державний номер [NUMBER], що рухався у зустрічному напрямку, під керуванням водія [PERSON], автомобіль якого після зіткнення продовжував рух та, у свою чергу, здійснив наїзд на автомобіль Фольксваген, державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого всім зазначеним транспортним засобам були заподіяні механічні пошкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровську від 24.02.2011 року (справа №3-803/2011г.) [PERSON] за ст. 124 КУпАП піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у дохід держави в розмірі 340,00 грн. Відповідно до звіту №269-А про оцінку автомобіля Mercedes Benz 311 CDI, держномер АЕ4969ВМ від 02.02.2011 року, матеріальний збиток, завданий власникові зазначеного автомобіля, внаслідок його пошкодження при ДТП складає 34903,73 грн. Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику, з урахуванням визначеної договором франшизи, на підставі страхового акту №И-1034 від 03.03.2011 року, склала 33541,23 грн. Зазначене страхове відшкодування було виплачено [PERSON] що підтверджується платіжним дорученням №1456 від 11.03.2011 року та меморіальним ордером №вор3-56 від 12.03.2011 року. Також, [PERSON] позивачем були перераховані витрати, пов’язані з проведенням оцінки шкоди, заподіяної автомобілю, у сумі 300,00 грн. Перерахування цих коштів підтверджується платіжним дорученням №1181 від 21.02.2011 року. Відповідно до пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Згідно зі статтею 9 цього ж Закону страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Договором страхування передбачено франшизу у розмірі 1,0% від страхової суми, що становить 1363,50 грн. Загальна сума витрат позивача по цьому страховому випадку склала 33841,23 грн. Згідно з частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Крім того, статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов. У зв'язку з наведеним, до позивача у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача, як водія автомобіля ЗАЗ, державний номер [NUMBER], відшкодування шкоди, завданої власнику застрахованого автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної події. Разом з тим, відповідно до полісу №ВЕ8502618 обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідальність [PERSON] була застрахована у ЗАТ «Українська екологічна страхова компанія» до 08.12.2011 року. Дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів сторін у справі сталася 23.01.2011 року, тобто в період дії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] Згідно з відомостями Централізованої бази даних МТСБУ бланк вказаного полісу був втрачений та страховик ЗАТ «Українська екологічна страхова компанія» з 03.01.2012 року позбавлений права укладати договори обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв’язку із наведеним, [PERSON] повинен відшкодовувати лише суму франшизи, яка 1363,50 грн. Однак, суд розглядає вимоги в межах заявлених позовних вимог та враховуючи, що позивачем не заявлялися вимоги до [PERSON] щодо стягнення франшизи, суд дійшов до висновку про відмову ПАТ СК «Інгосстрах» у задоволенні позову. Дійшовши до зазначених висновків, суд враховує й роз’яснення, надані у п.16 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Однак, з матеріалів цивільної справи убачається, що ПАТ СК «Інгосстрах» не зверталося до ЗАТ «Українська екологічна страхова компанія» із відповідною вимогою у порядку регресу щодо відшкодування витрат, понесених на виплату страхового відшкодування [PERSON] Також, відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з умовами якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику, або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з пунктом 2 статті 18 вищезазначеного закону, факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Згідно зі статтею 998 ЦК України, договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених в ЦК України. Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 981 ЦК України передбачено, що договір страхування укладається в письмовій формі та може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 983 ЦК України, частиною 4 статті 18 Закону України «Про страхування» договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Таким чином, діюче законодавство дозволяє сторонам визначати момент набрання чинності договору страхування безпосередньо в змісті укладеного договору страхування, який може й не пов'язуватися з моментом внесення першого страхового платежу. Оскільки відповідно до полісу №ВЕ8502618 обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідальність [PERSON] була застрахована у ЗАТ «Українська екологічна страхова компанія» до 08.12.2011 року, а позов про визнання договору страхування цивільної відповідальності ПАТ СК «Інгосстрах» недійсним не пред'являла, суд вважає, що страхова компанія повинна нести відповідальність по виплаті страхового відшкодування за вказаним полісом. Аналогічна правова позиція міститься в Ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року (справа № 6-39267св11). З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відмову ПАТ СК «Інгосстрах» у задоволенні позову. На підставі статті 27 Закону України «Про страхування», статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 993, 1191 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed