Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

В серпні 2013 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до спадкоємців померлого [PERSON], а саме відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину садиби, що складається з житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б» ,сараю «б», гаражу «Г», погрібу «а-2», воріт№1 та огорожі № 2, за адресою: [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті до суду звернулися відповідачі [PERSON] та [PERSON], із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про визнання за [PERSON] та [PERSON], кожним окремо, в порядку спадкування за законом право власності за кожним на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги на підставі поданих до суду доказів та просила суд їх задовольнити. При цьому [PERSON] посилалася на те, що вказану садибну ділянку та основний будинок «А-1» було створено ними спільно, як подружжям за їх спільні кошти із покійним чоловіком [PERSON], що підтверджується наданими суду доказами. Вимоги зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до неї не визнала на підставі поданих до суду доказів. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтримала вимоги своїх зустрічних позовів своїх довірителів на підставі поданих до суду доказів та просила суд їх задовольнити. Вимоги первісного позову [PERSON] до них, кожний окремо не визнали. При цьому представники відповідачів [PERSON] та [PERSON], посилалися, що дану садибну ділянку отримав саме [PERSON], і основний будинок «А-1» будувався виключно за його кошти, не зважаючи на те, що в цей час він перебував в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Представник Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради Вовк В.Ф. в ході судового розгляду справи при вирішенні спору по суті поклався на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представників відповідачів [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши покази допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши подані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає , що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають до задоволення виходячи із наступного. При цьому зустрічний позов [PERSON], до [PERSON] про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку підлягають до часткового задоволення виходячи із наступного. Так судом встановлено, що рішенням № 396 від 11 вересня 1973 року Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві Ради [PERSON] була виділена земельна ділянка ,що розташована у [ADDRESS] під будівництво житлового будинку. Актом № 71 від 27.11.2012 року та показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON], як молодята почали проживали за вказаною адресою з 1982 року, та мали намір після збудування житлового будинку в тому обсязі, щоб у ньому можливо було проживати, зареєструвати свій шлюб. Таким чином між [PERSON] та [PERSON] фактично була укладена угода про створення спільної власності у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] При цьому на переконання суду виниклі між ними правовідносини по створенню спільного майна внаслідок сумісної діяльності регулюються ст.430 ЦК України (в редакції 1963 р.), що діяла на момент укладання усної угоди, з якої вбачається, що за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, в тому числі будування жилих будинків, що відноситься до категорії задоволення своїх особистих побутових потреб. Відповідно ст.432 ЦК України( в редакції 1963 р.) для досягнення спільної мети ,учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима, чи іншим майном або трудовою участю і грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Договір про спільну діяльність взагалі не передбачає письмову або нотаріальну форму угоди (ст.ст.430-434 ЦК України (в редакції 1963 року). Те, що договір про сумісну діяльність може укладатися для будівництва житлового будинку і це спільне створення майна відноситься до задоволення особистих побутових потреб, що вбачається з п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства ,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок». Таким чином, відповідно до вимог ст.ст. 86 та 112 ЦК України (в редакції 1963 р.) ними була створена спільна сумісна власність з рівними частками, бо інше не оговорювалося в укладеній угоді. Так, згідно з ст.44 ЦК України( в редакції 1963 року), письмові угоди повинні укладатися між громадянами на суму понад 100 карбованців. Але зі змісту ст. 45 ЦК України (в редакції 1963 р.) вбачається, що недодержання форми угоди ,якої вимагає закон, тягне за собою її недійсність тільки у разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі, але в ст.ст.47-58 ЦК України (в редакції 1963 року) недодержання письмової форми угоди не є підставою для її недійсності. Стаття 46 ЦК України ( в редакції 1963 р.) передбачає єдиний наслідок недодержання простої письмової форми угоди у вигляді позбавлення сторін права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на покази свідків, але не забороняє використовувати покази свідків на підтвердження створення спільної сумісної власності. При цьому на підтвердження укладання угоди про спільну діяльність між [PERSON] та [PERSON] при створенні житла суду були надані наступні письмові докази: - свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 05 листопада 1983 року; - домова книга на будинок ,з якої вбачається, що позивачка [PERSON] та [PERSON] були прописані за адресою: [ADDRESS] з 14.09.1984 року, тобто з моменту, коли житловий будинок «А-1», можливо було використовувати під житло з відміткою станом на час видання «дом строится»; - акт № 71 від 27.11.2012 року з якого вбачається, що позивачка [PERSON] з [PERSON] проживали [ADDRESS] з 1982 року. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вважали, що їх частки у спільному майні є рівними, тому що після реєстрації шлюбу, яку вони планували на 1983 рік, згідно з ст.22 Кодекс про шлюб та сім'ю України ( в редакції 1969 року): «... майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». При цьому вони робили майнові внески у вигляді грошових коштів і трудової участі , в тому числі на будівництві працювали родичі [PERSON], що підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З їх показів вбачається, що грошові кошти на будівництво надавалися батьками [PERSON], в тому числі не тільки грошовими коштами а і будівельними матеріалами, які привозилися родичами [PERSON] Після переїзду [PERSON] із м. Полтави до м. Люботин, де він проживав до момента своєї смерті, тобто з 1996 року усі ремонтні та упоряджувальні роботи позивачка [PERSON], яка залишилася проживати за вказаною адресою, проводила за власний рахунок, втому числі облаштувала нову огорожу. В судовому засіданні представники відповідачів по первісному позову стверджували , що житловий будинок був вже побудований у 1976-1977 роках . На підтвердження цього вони надали суду докази у вигляді показань свідків. Так, представник відповідачів [PERSON], допитаний у судовому засіданні в якості свідка пояснив, що більша частина будинку була побудована до 1978 року, а потім він знаходився на дійсній військовій службі. Також стверджував, що житловий будинок будувався на двох господарів - братів [PERSON]. Але його покази спростовуються проектом на будівництво одноповерхового будинку на ім'я [PERSON], технічними паспортами на зведений будинок 1995 та 2012 років, з яких вбачається ,що будинок був побудований у 1983 році, домовою книгою на будинок, з якої вбачається, що позивачка і [PERSON] були прописані за адресою [ADDRESS] 14.09.1984 року, тобто тоді, коли житловий будинок можливо було використовувати під житло з відміткою станом на час видання «дом строится». Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що приймав участь тільки у будівництві флігеля, будинка на садибній ділянці він не бачив. Свідок [PERSON] стверджувала, що будинок був побудований у 1976-1977 роках, що знаходиться у протиріччі з показами свідка [PERSON] про роки будівництва. Окрім того, з показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що цей свідок знаходиться у край неприязних стосунках з [PERSON]. Тому суд критично відноситься до показів даних нею у судовому засіданні, та не приймає їх належними доказами по справі. Крім того вони також спростовуються письмовими доказами : технічними паспортами на зведений будинок 1995 та 2012 років та домовою книгою на будинок, з якої вбачається, що позивачка і [PERSON] були прописані за адресою [ADDRESS] з 14.09.1984 року, тобто тоді, коли житловий будинок можливо було використовувати під житло з відміткою станом на час видання «дом строится». Покази свідка [PERSON] також протирічать письмовим доказам по справі. Вона також стверджує,що будинок будувався як двоповерховий братами [PERSON] і будівництво було закінчено раніше, чим відбулося весілля у 1983 році. Але з її показів вбачається, що частина цегли завозилася з Кобеляк, що підтверджує покази [PERSON] та [PERSON] Тобто, фактично спростовує покази [PERSON] та [PERSON] При цьому усі наведені свідки пояснюють, що у 1983 році в будинку вже працювало опалення, але це спростовується технічним паспортом на котел ,який був виготовлений у 1985 році, що підтверджує пояснення [PERSON] в тій частині, що в зимовий час до 1985 року вони в будинку не проживали і спростовують в цій частині покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим той факт, що [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти створювали спільну сумісну власність також підтверджується показами свідків. Так свідок [PERSON], пояснив, що приймав участь у будівництві з 1982 року та власноручно проводив зварювальні роботи по облаштуванню фундаменту. У 1986 році провадив газ у будинок, що підтверджується проектом від 15 жовтня 1986 року, та в липні 1987 року проводив водогін (це в період шлюбу [PERSON] та [PERSON]), що також вбачається з відповідного проекту. Свідок [PERSON] також підтвердив, що будівництво будинку відбувалося у 1982-1983 роках і те, що у [PERSON] грошових коштів на будівництво не було. І тому грошові кошти на будівельні матеріали для цього надавали батьки [PERSON] Аналогічні покази надали суду свідки [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] пояснив, що і сам приймав участь у будівництві у 1982-1983 роках і разом з ним працювали родичі [PERSON] та грошові кошти на будівництво у більшому розмірі надавали батьки [PERSON]. При цьому вони у Кобеляках придбавали цеглу для будівництва. Також в ході судового розгляду справи судом було встановлено, що до укладення договору про сумісну діяльність [PERSON] побудував у 1980 році (не в 1974-1976 роках, як вказують свідки відповідачів, що також спростовує їх покази ) літню кухню "Б". Згідно з рішенням виконкому Ленінської районної ради № 323 від 28.10.1986 року, в період знаходження [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] дозвіл на здачу будинку в експлуатацію можливо було отримати тільки переобладнанням житлового флігеля "Б-1" під літню кухню, що ними було зроблено і в зв'зку з виконаними роботами, під час перебування у шлюбі, згідно акту від 02 березня 1994 року. Закінчений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями був зданий в експлуатацію (акт № 126 ) і власність була оформлена на ім'я [PERSON] в зв'язку з тим, що земельна ділянка під будівництво була надана йому ще у 1973 році. Таким чином, в період шлюбу майно, що належало [PERSON] до шлюбу на праві приватної власності істотно збільшилася у своїй вартості і згідно з ст. 25 КпШС України є спільним майном подружжя і підлягає розподілу разом з житловим будинком та частина [PERSON] складає 1/2. Таким чином з наведеного вбачається, що правовідносини по створюванню спільної сумісної власності регулюються наведеними вище правовими нормами ЦК України (в редакції1963 р.), Кодексом про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), ст.58 Конституції України і п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України. Згідно з ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників або законом, а ніякої іншої домовленості про нерівність часток між [PERSON] і [PERSON] не існувало. Таким чином позивачка має право на розподіл майна, що належав їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 його частину. При цьому суд не знаходить підстав для залишення позову [PERSON] без розгляду, яке стверджувалося представниками відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. [PERSON] і [PERSON] проживали у спірному будинку до 1996 року, після чого [PERSON] переїхав на інше місце проживання. [PERSON] продовжила користуватися спільною сумісною власністю до його смерті [INFO]. Житловий будинок з надвірними будівлями [PERSON] залишив [PERSON] не зробивши при цьому ніяких розпоряджень. З цього часу нерухомістю не цікавився, позов про розподіл майна подружжя не подавав. Тобто, виходячи з вимог ст.76 ЦК України (в редакції 1963 р.) та ст.ст.256, 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з [INFO], коли [PERSON] помер., відповідно довідки № 1576-02-12. Після його смерті відкрилася спадщина, на яку претендують відповідачі по справі. Тобто від дня, коли [PERSON] довідалася, що на садибу в повному обсязі претендують спадкоємці, починається перебіг трьохрічного строку позовної давності і застосування за заявою представників позивачів ч.4 ст.267 ЦК України як підстав , для відмови в позові є неможливим. Разом з тим, виходячи із вищевикладеного та досліджених в ході судового розгляду справи поданих сторонами доказів по справі, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] підлягає до часткового задоволення в частині визнання за ними, кожним окремо права на 1/4 частину садибного (індивідуального) житлового будинку який знаходяться в [ADDRESS] При цьому суд, задовольняючи часткового позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] виходить із принципу диспозитивності заявлених ними позовних вимог, відносно спадкування ними за законом право власності на 1/4 частину садибного (індивідуального) житлового будинку який знаходяться в [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: partial