Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розділ майна, що є в спільній частковій власності. Свої вимоги мотивуючи тим, що йому з відповідачем на праві приватної власності належить будинок №13 в с. Оленівка Чорноморського району АРК та земельна ділянка за зазначеною адресою. У зв’язку з тим, що між позивачем та [PERSON] відсутня згода про розділ часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, позивач просить суд розділити в натурі між ним та відповідачем житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АРК, Чорноморський район, с. Оленівка вул. Сонячна 13. та земельну ділянку площею 0.1549 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд за вищезазначеної адресою. Позивач також просить визначити порядок користування земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,12 га. для ведення садівництва за адресою: АРК, Чорноморський район, с. Оленівка вул. Сонячна 13. та припинити за сторонами право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку для ведення садівництва, які розташовані за адресою: АРК, Чорноморський район, с. Оленівка вул. Сонячна буд. 13. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. 18.12.2013 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання про залишення вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою орієнтовною площею 0,12 га., для ведення садівництва, розташовану за адресою: АРК, Чорноморський район, с. Оленівка вул. Сонячна 13, без розгляду. Відповідач [PERSON] позов не визнав, подав зустрічний позов до [PERSON] про збільшення частки у спільній частковій власності, розділ часткової власності в натурі, визначення порядку користування часток в спільній частковій власності. Ухвалою Чорноморського районного суду від 18.12.2013 року за заявою позивача [PERSON] зустрічний позов залишений без розгляду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 20.11.2009 року [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] в рівних частках житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1549 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АРК, Чорноморський район, с. Оленівка вул. Сонячна буд. 13, отримавши у власність кожний по ? частки (а.с.4-7, 9-11). У період сумісного користування сторони побудували на території належного їм домоволодіння № 13 по вул. Сонячна в с. Оленівка Чорноморського району без відповідного узгодження, житловій будинок літер Ж, літню кухню літер З та гараж літер К, що підтверджується технічним планом, в якому вказано, що споруди літер «Ж», «З» і «К» є самовільними. Відповідно до частини 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють та користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За статтею 367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що у випадках, передбачених статтями 86 - 89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. У п.19 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Ухвалою суду від 30.01.2013 року судом було призначено будівельно-технічна експертизу, яка проведена 19.11.2012 р. за № 27/12. Відповідно до цієї експертизи було запропоновано один варіант виділу частки сторонам спірного будинку та визначення у зв'язку із цим порядку користування земельною ділянкою. Оскільки розроблена відповідна землевпорядна документація, якою встановлена можливість поділу в натурі спільної земельної ділянки з визначенням розмірів часток для позивача та відповідача, що виділяється і складено план, який відтворює порядок розмежування часток земельної ділянки, є усі правові підстави ухвалити відповідне рішення, яким поділити зазначену земельну ділянку між співвласниками земельної ділянки. З урахуванням обставин справи та бажання сторін, суд виділяє у власність [PERSON] частину земельної ділянка, яка зафарбована на плані експертизи синім кольором, [PERSON] – частину земельної ділянки , яка зафарбована жовтим кольором. При вирішенні питання стосовно вимог про розділ житлового будинку та господарських будівель та споруд, суд виходить з наступного: Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, виділ часток можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У порушення вимог, які зазначені у постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у висновку експерта не вирішенні питання стосовно можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку з самостійним виходом, при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Крім того, експертом не вирішено питання стосовно розділу споруди «Е» - літної кухні. Ухвалою від 02.11.2013 року по справі була призначена повторна будівельно–технічна експертиза. Однак відповідач, за клопотанням якого була призначена експертиза, відмовився від її проведення. Позивач з клопотанням про призначення повторної експертизи не звертався. За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано доказів можливості виділення зі спірного будинку та господарських споруд частин, що належать [PERSON] та [PERSON] Тому суд відмовляє у задоволенні даної частини позовних вимог. Не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно розділу новозбудованих споруд та будівель, якими, згідно із технічним паспортом, утвореним 18.01.2010 року, є: житловій будинок літер Ж, літня кухня літер З та гараж літер К. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 зазначеної статті встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами ст.376 Цивільного Кодексу України про правовий режим самочинного будівництва "право власності на самочинно збудовані будинки, будівлі, споруди інше нерухоме майно не набувають як особи, як здійснили будівництво, так і їхні спадкоємці. Позивачем не надано доказів вводу в експлуатацію цих приміщень. Право власності на самочинне будівництво не виникло. Отже, у позивача не виникло право на розділ спірних будівель та споруд, тому суд відмовляє у задоволенні частини вимог. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки рішенням суду від 19.12.2013 року вимоги позивача [PERSON] задоволені частково, тому останньому слід повернути судові витрати частково у сумі 2039.72 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial