Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-24 00:00:00

10 жовтня 2012 року прокурор Гагарінського району м. Севастополя звернувся до суду з названим позовом, в якому посилаючись на незаконне вибуття із державної власності земельної ділянки [ADDRESS], просить суд визнати недійсним розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 837-р від 03.11.2009, яким гр.[PERSON], затверджено матеріали вибору земельної ділянки та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої у [ADDRESS]; визнати недійсним розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 1061-р від 06.04.2010, яким гр.[PERSON] затверджено містобудівне обґрунтування будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої у [ADDRESS]. Затверджено проект землеустрою з відведенням земельної ділянки гр.[PERSON] площею 0,1 га розташованої у [ADDRESS] із встановленням її меж в натурі (на місцевості), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Передано у власність гр.[PERSON] земельну ділянку площею 0.1 га за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з віднесенням цієї земельної ділянки за основних цільовим призначенням до категорії земель житлової та громадської забудови; витребувати на користь держави в особі Севастопольської міської Ради з незаконного володіння відповідача земельну ділянку площею 0,1000 га що розташована у [ADDRESS]. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги мотивовані тим, що: - розпорядження Голови Севастопольської міської державної адміністрації № 837-р від 03.11.2009 та розпорядження № 1061-р від 06.04.2010 прийнято Севастопольської міської державної адміністрацією за межами її повноважень, встановлених п.12 перехідних Положень ЗК України, оскільки згідно статті 38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належить землі, розташовані у межах населених пунктів, якими має право розпоряджатися Севастопольська міська Рада; - посилається на порушення статей 81, 116, 118 ЗК України, при винесення оскаржуваних розпоряджень Севастопольської міської державної адміністрації; - застосовує вимоги ч.2 ст.152 ЗК України, та вказує що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, тому в зв'язку з володінням відповідачем земельною ділянкою без правових підстав, просить суд застосувати положення ст. 387 та ст.388 ЦК України та витребувати на користь держави в особі Севастопольської міської Ради з незаконного володіння спірну земельну ділянку. В судове засідання представник Севастопольської міської Ради та Севастопольської міської державної адміністрації не з'явилися, причин неявки не повідомили. Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві, також додатково пояснів, що межі населеного пункту місто Севастополя встановлюються Генеральним планом розвитку міста Севастополя до 2015 року та рішенням виконкому Севастопольської міської Ради про встановлення меж районів від 1977 року №3/93. Відповідач в судовому засіданні позов не підтримала з підстав його необґрунтованості та зазначила, що оскаржувані розпорядження адміністрації винесені відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі з отриманням відповідачем усіх необхідних позитивних висновків та проведенням державної експертизи землевпорядної документації; Севастопольська міська Рада не є розпорядником земель державної власності; а також не має права на розпорядження землями міста до часу визначення меж населеного пункту - м. Севастополя за проектом землеустрою, який затверджується Верховною Радою України; зазначила що Генеральний план розвитку міста Севастополя до 2015 року та рішення виконкому про встановлення районів від 1977 року не є проектом землеустрою зі встановлення межі населеного пункту; що межі адміністративно-територіального утворення і межі населеного пункту не є тотожними поняттями; в зв'язку з чим вважає, що Севастопольська міська державна адміністрація мала право на передачу у власність відповідачу земельної ділянки; також вказала, що вимога прокурора про витребування земельної ділянки з її володіння не можлива, оскільки в матеріалах справи не має доказів займання нею спірної земельної ділянки. Заслухавши пояснення учасників процесу що з'явилися, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так судом встановлено, що відповідач згідно діючого законодавства на час отримання документів на земельну ділянку оформила матеріали вибору земельної, необхідні узгодження, за якими були винесені оскаржувані розпорядження Севастопольської міської державної адміністрацією. В матеріали справи відповідачем надано копію проекту землеустрою (оригінал оглянуто у судовому засіданні) щодо відведення земельної ділянки із встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) гр.[PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-61), який було розроблено на підставі розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №837-р від 03.11.2009 року. Як вбачається з проекту землеустрою, розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №837-р від 03.11.2009 року було винесено з врахуванням позитивних висновків та узгоджень, які маються в проекті, а саме. Відповідно до довідки Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» від 11.12.2006 року за №6376 вбачається, що за спірною земельною ділянкою право власності або користування, відповідно до вимог ст.125, 126 ЗК України не було зареєстровано (а.с.58). Акт вибору та узгодження міста розташування земельної ділянки від 29.01.2007 року, було узгоджено керівниками Управління земельних ресурсів 14.03.2007 року та Севастопольської міської державної адміністрацією 19.07.2007 року (а.с.57). Начальником управління містобудування і архітектури Севастопольської міської державної адміністрації за матеріалами вибору земельної ділянки відповідача надано позитивний комплексний містобудівний висновок від 11.12.2006 року за № З058/4-1 (а.с.48). Також за матеріалами вибору земельної ділянки відповідача, в.о. голови Гагарінської районної державної адміністрації 02.02.2007 року за № 501/16 узгоджено відповідачу місто розташування земельної ділянки (а.с.49). Відповідно до Адресної схеми розташування земельної ділянки відповідача, яка узгоджена начальником Геодезічної служби Управління Містобудування і архітектури м.Севастополя 02.02.2007 року, земельної ділянці відповідача привласнено адресу: [ADDRESS] (а.с.36). 13.03.2007 року за № 03-303 Севастопольським міським головним управлінням земельних ресурсів по матеріалам узгодження міста розташування земельної ділянки відповідача надано позитивний висновок, щодо можливості надати дозвіл відповідачу на розроблення проекту землеустрою за спірною земельною ділянкою (а.с.47). Також в матеріалах вибору мається Позитивне Містобудівне обґрунтування розташування об'єкту містобудування, яке затверджено начальником управління містобудівництва і архітектури Севастопольської міської державної адміністрації 03.07.2008 року (а.с.50-54). Генеральним директором Національного заповіднику «Херсонес Таврійський» за актом вибору і узгодження міста розташування земельної ділянки також надано позитивний висновок за № 721/09 від 05.03.2009 року (а.с.44). Начальником відділу Державної служби охорони культурної спадщини управління культури і туризму Севастопольської міської державної адміністрації за матеріалами вибору спірної земельної ділянки відповідачу також надано позитивний висновок за № 10/790-09 від 02.04.2009 року (а.с.43). 13 квітня 2009 року за № 767 Севастопольської міської санітарно-епідеміологічної службою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачу також надано позитивний висновок (а.с.45). Зі вказаними документами відповідач звернулася 23.09.2009 року з заявою до Севастопольської міської державної адміністрації, яка зареєстрована за вх..№ З-523/1 (а.с.42). Після звернення з заявою до адміністрації відповідачем ще було отримано позитивний висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м.Севастополі за № 3173 від 16.10.2009 року (а.с.46). На підставі зазначених документів Севастопольської міської державної адміністрацією було видано розпорядження №837-р від 03.11.2009 року «Про затвердження матеріалів вибору земельної ділянки і надання згоди гр.[PERSON] на розроблення проекту землеустрою за адресою: [ADDRESS]» (а.с.4). Розроблений, на підставі розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №837-р від 03.11.2009 року, проект землеустрою, щодо відведення спірної земельної ділянки, погоджено начальником управління містобудівництва і архітектури Севастопольської міської державної адміністрації та надано містобудівний висновок за №З5145/4-2 від 24.11.2009 року (а.с.25); 03.12.2009 року Севастопольської міської філією ДП «ЦДЗК» спірної земельної ділянці привласнено кадастровий номер 8536400000:04:004:0127 (а.с.39, зі зворотнього боку); 09.12.2009 року начальником ГУ Держкомзему у м.Севастополі відповідачу узгоджено кадастровий план спірної земельної ділянки (а.с.39). Проект погоджено начальником відділу державної служби охорони культурної спадщини управління культури і туризму Севастопольської міської державної адміністрації та надано позитивний науковий висновок від 23.12.2009 року за № 10/3369-09 (а.с.24); проект погоджено головним державним санітарним лікарем м.Севастополя та надано позитивний висновок за №2226 від 07.12.2009 року (а.с.23); погоджено начальником Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м.Севастополі та надано позитивний висновок 18.12.2009 року за № 9511/31-06 (а.с.22); також проект погоджено в.о. начальника ГУ Держкомзему у м.Севастополя та надано позитивний висновок про узгодження проекту землеустрою від 09.12.2009 року за №1355/09 (а.с.21). Відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації від 24.12.2009 року № 6710/09, погоджено проект землеустрою наданий відповідачем [PERSON] в зв'язку з відповідністю вимогам діючого законодавства та нормативно-технічним документам та оцінено позитивно (узгоджено) (а.с.20). На підставі клопотання відповідача [PERSON], погодження і висновків органів, передбачених ст.151 ЗК України, наданої містобудівної документації, погодженої головним архітектором міста, статей 51,52,118,121,173 пункту 12 розділу Х ЗК України, розділу ІІІ Закону України «Про розмежування земель державної і комунальної власності», статті 26 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Закону України «Про планування та забудову територій», Постанови КМУ №677 «Про затвердження порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», проекту землеустрою погодженого у встановленому порядку, Севастопольської міської державної адміністрацією винесено Розпорядження № 1061-р від 06.04.2010 року, яким затверджено гр.[PERSON] містобудівне обґрунтування, затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачу земельну ділянку площею 0,1 га, з віднесенням цієї земельної ділянки за основним цільовим призначенням до категорії земель житлової та громадської забудови (а.с.8). Згідно заяви від 01.09.2010 року зареєстрованої в СМФ ДП «ЦДЗК» за №2700006877, вказане розпорядження №1061-р від 06.04.2010 було здано відповідачем [PERSON] до СМФ ДП «ЦДЗК» для оформлення та реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.62) та було сплачено усі необхідні кошти за оформлення та реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (а.с.63-64). Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку не був виданий, оскільки згідно з п.2 розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації від 21.04.2010 року №1289-р припинено виконання усіх розпоряджень міської державної адміністрації, що видані у 2008-2009 та 2010 роках (до 08.04.2010 року) щодо земельних ділянок, розташованих в м.Севастополі в частині що їх стосується, включаючи доручення про оформлення державних актів на право власності на землю. 19.08.2010 прокурором міста Севастополя у порядку нагляду до Севастопольської міської державної адміністрації було внесено протест № 07-1204вих-10 з вимогою скасувати розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 837-р від 03.11.2009. Також, 27.08.2010 прокуратурою міста Севастополя було винесено у порядку нагляду протест № 07-1279вих-10 про скасування розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 1061-р від 06.04.2010. На підставі зазначених протестів, Севастопольською міською державною адміністрацією прийняти розпорядження: № 1733-р від 31.08.2010 «Про скасування розпорядження голови міської державної адміністрації від 03.11.2009 № 837-р» та № 1876-р від 21.09.2010 «Про скасування розпорядження голови міської державної адміністрації від 06.04.2010 № 1061-р». Постановою Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 01.02.2011 року по справі № 2а-2753/10/2770 (а.с.65-67), залишеної без змін Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2011 року (а.с.68-70), яка у свою чергу залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 31.07.2012 року по справі № К/9991/56069/11 (а.с.71-72), задоволено позов [PERSON] до Севастопольської міської державної адміністрації про визнання розпоряджень протиправним та їх скасування, було скасоване розпорядження Голови Севастопольської міської державної адміністрації № 1733-р від 31.08.2010 і розпорядження № 1876-р від 21.09.2010. Постановою Окружного адміністративного суду міста Севастополя від 14.12.2011 року по справі №2а-3612/11/2770 (а.с.75-77), залишеної без змін Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2012 року (а.с.78-80), задоволено позов [PERSON] визнано дії Севастопольської міської державної адміністрації щодо видання розпорядження №1289-р від 21.04.2010 року протиправним, визнано розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №1289-р від 21.04.2010 року протиправним та скасовано його. Визнано дії Головного управління Держкомзему у м.Севастополі щодо відмови [PERSON] в оформленні та реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] - протиправними. У судовому засіданні було досліджено та встановлено, що розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №1061-р від 06.04.2010 року було прийнято законно, на підставі клопотання [PERSON], погодження і висновків органів, передбачених ст.151 Земельного кодексу України, наданої містобудівної документації, погодженої головним архітектором міста, статей 51,52,118,121,173 пункту 12 розділу Х Земельного кодексу України, розділу ІІІ Закону України «Про розмежування земель державної і комунальної власності», статті 26 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Закону України «про планування та забудову територій». Відповідно до листа ГУ Держкомзему в м. Севастополі від 05.11.2010 року № 8-6-5, проект встановлення меж адміністративно-територіального утворення місто Севастополь виконано у 1993 році; до наступного часу даний проект не затверджено згідно з вимогами діючого законодавства і межа в натурі (на місцевості) не встановлена; проект по встановленню меж міста Севастополя, як населеного пункту (міська межа) не виконувався, межа в натурі (на місцевості) не встановлювалася; розмежування земель державної та комунальної власності адміністративно-територіального утворення місто Севастополь не проведено; земельна ділянка, розташована по [ADDRESS] до передачі її відповідачу [PERSON] у власність відносилася до земель державної форми власності (а.с.130). Відповідно до листа СМФ ДП «Центр державного земельного кадастру» від 29.10.2010 року №З-296, щодо розташування земельної ділянки в [ADDRESS], державним підприємством повідомлено, що відповідно до глави 29 ЗК України межі міст, районів, сіл, селищ встановлюються та змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів, затверджуються рішенням відповідного органа та посвідчуються державним актом України. Для відображення меж земельної ділянки в автоматизованої базі кадастру необхідна інформація про координати меж земельної ділянки. Таким координати встановлюються шляхом проведення відповідних землевпорядних робіт і відображаються в технічної документації по землеустрою, види якої передбачені Законом України «Про землеустрій». Технічна документація із землеустрою повинна бути затверджена та погоджена у встановленому законом порядку. Інформація про координати меж адміністративно-територіального утворення є частиною проекту землеустрою щодо встановлення меж адміністративно-територіального утворення. Затверджених та погоджених проектів землеустрою щодо встановлення меж міста Севастополя в СМФ ДП «ЦДЗК» не надходило, у зв'язку із чим межі м.Севастополя та його районів в автоматизованої базі кадастру не відображаються. У цьому зв'язку визначити, перебуває земельна ділянка в [ADDRESS] в межах або за межами міста Севастополя Філія не має можливості (а.с.131). Відповідно до розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації від 15.12.2008 року № 1038-р «Про затвердження Регламенту розгляду заяв про намір фізичних і юридичних осіб щодо забудови земельних ділянок у м.Севастополя», згідно якого з заявою про відведення земельної ділянки замовник звертається у орган влади згідно з його компетенцією, для подальшого вирішення відносно до норм чинного законодавства (а.с.134-135). Відповідно до розпорядження 649-р від 21.08.2009 року затверджені повноваження з питань регулювання земельних відносин. Дане розпорядження було потім скасовано31 грудня 2009 року розпорядженням №1180-р, згідно якого були встановлені заходи щодо визначення виконавців з питань підготовки розпоряджень міської державної адміністрації щодо регулювання земельних правовідносин (а.с.136-137). Відповідно до архівної копії рішення виконавчого комітету Севастопольської міської ради депутатів трудящихся від 08 лютого 1977 року № 3/93 "Про межі районів міста Севастополя" у місті Севастополі визначено межі районів у місті Севастополі (а.с.122-127). Відповідно до рішення Севастопольської міської Ради № 81 від 29.12.1994 року Севастопольської міської Радою були затверджені межі сільських населених пунктів та окремих житлових районів сільського типу, розташованих на території Балаклавського і Нахімовського районів м.Севастополя. даним рішенням затверджено проекти встановлення меж населених пунктів та зобов'язано встановити межі населених пунктів (житлових районів) в натурі (на місцевості) у відповідності з наданими проектами (а.с.128-129). Відповідно до рішення Севастопольської міської Ради від 19.04.2011 року № 695, вирішено розробити проект землеустрою відносно встановлення меж м. Севастополя (а.с.133). Відповідно до рішення Севастопольської міської Ради від 12.03.2013 року №5299 «Про проведення організаційних заходів про реалізації законодавства про розмежування земель» пунктом 4.2. вирішено внести в рішення Севастопольської міської Ради №695 від 19.04.2011 року зміни та викласти пункт 1 рішення «Розробити проект землеустрою відносно встановлення меж міста Севастополя» в іншої редакції «Розробити проект землеустрою відносно встановлення меж адміністративно-територіальної одиниці - населеного пункту міста Севастополя» (а.с.132). Інших доказів, які б підтвердили відносини, що склались між сторонами в ході розгляду справи надано не було, про наявність таких доказів не заявлено. Аналізуючи докази в їх сукупності, враховуючи положення ст. 4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України щодо захисту судом порушених, невизнаних або оспорюваних прав лише у спосіб визначений законами України, положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі лише наданих доказів, положення ч. 3 ст. 10, 60, 61 ЦПК України щодо обов'язку доказування сторонами обставин на які вони посилаються, суд приходить до наступних висновків. У статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За приписами статті 13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч.1 ст.3 ЗК України). Повноваження органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначені главами 2, 3 цього Кодексу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на вимоги ст.38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Суд вважає що доводи позивача, щодо того що розпоряджатися земельними ділянками житлової та громадської забудови має право виключно Севастопольська міська Рада, оскільки така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту (ст.38 ЗК України), необґрунтовані та суперечать нормам матеріального права. Відповідно до статті 40 ЗК України, яка є спеціальною по відношенню до статті 38 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Тобто, Земельним кодексом України визначено, що право на передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку мають як органи місцевого самоврядування так і органи виконавчої влади, тобто Севастопольська міська державна адміністрація. Відповідно до ч.1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно пункту 3 розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації №1061-р від 06.04.2010 вбачається, що тільки 06.04.2010 року спірна земельна ділянка була віднесена за основним цільовим призначенням до категорії земель житлової та громадської забудови. Тобто, до 06.04.2010, до передачі її відповідачу у власність, рішень, щодо віднесення спірної земельної ділянки до житлової та громадської забудови, органами влади або місцевого самоврядування не приймалося, у зв'язку з чим є неможливим віднесення спірної земельної ділянки до меж населено пункту тільки з підстав її категорії - житлова та громадська забудова. Відповідно статті 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності. Статтею 84 ЗК України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної і приватної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками відповідно до статті 116 ЗК України із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: зокрема одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Прокурором у судовому засіданні не заперечувався той факт, що відповідачка мала право на одержання у власність спірної ділянки та при отриманні даної ділянки у власність відповідачка не порушила жодної норми діючого законодавства, але на думку осіб, що ініціювали позов, адміністрація не мала повноважень на розпорядження спірною ділянкою тому було порушено порядок отримання ділянки у власність. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України. Зокрема, згідно з ч.6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Статтею 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Київська та Севастопольська міські державні адміністрації передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Згідно з пунктом 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади. Тобто, розпорядження землями в установлених межах населеного пункту -місто Севастополь, має здійснювати Севастопольська міська Рада, за межами населеного пункту -Севастопольська міська державна адміністрація. Відповідно до вимог статті 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. ч.1 ст. 174 ЗК України визначено, що рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської рад. відповідно до частини 2 даної статті рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад. На час прийняття оскаржуваних розпоряджень межі міста Севастополя (населеного пункту, який відокремлено від інших населених пунктів) відповідно до вимог статей 173, 174 ЗК України не встановлені, проект землеустрою не розроблено, не затверджено, державний акт України на право комунальної власності на землю не видано. Відсутність розробленого проекту землеустрою зі встановлення межі населеного пункту місто Севастополь учасниками судового процесу не заперечувалася, та підтверджується наявними у справі доказами. Суд зауважує, що поняття "адміністративно-територіальна одиниця" та "населений пункт" не є тотожними, тому на території населеного пункту не можуть розташовуватися інші населені пункти. Наявність в адміністративно-територіальній одиниці України м. Севастополь, населених пунктів з вже встановленими межами підтверджується рішенням Севастопольської міської ради №81 від 29.12.1994 року, де діють відповідні базові органи місцевого самоврядування з самостійними правами щодо розпорядження землями в межах цих населених пунктів (Андріївська, Верхнесадовська, Тернівська сільські Ради та Качінська селищна Рада), це суттєво впливає на можливість реалізації Севастопольською міською радою пункту 12 Перехідних положень ЗК України, тобто на можливість розпоряджатися землями державної власності без визначення меж населеного пункту м. Севастополя. Крим того, статтею 1 Закону України «Про стимулювання розвитку регіонів», який діє з 01 січня 2006 року, визначено регіонами територію Автономної Республіки Крим, області, міста Київ та Севастополь, що узгоджується з тим, що межі міста Севастополь як адміністративно-територіальної одиниці відрізняються від меж населеного пункту місто Севастополь, межі якого ще не встановлені. Доводи прокурора про те, що право розпорядження спірною земельною ділянкою згідно п.12 Перехідних положень ЗК України має Севастопольська міська Рада, а не Севастопольська міська державна адміністрація, оскільки згідно з рішенням Севастопольської міської Ради «Про затвердження Генерального плану міста Севастополя до 2015 року», названа земельна ділянка знаходиться в межах м.Севастополя, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки відповідно до ч.1 ст. 174 ЗК України рішення про встановлення межі районів та міст зостановлюється Верховною Радою України за поданням міських рад, а не генеральним планом розвитку міста. При цьому, прокурором надано до суду докази, які на його думку встановлюють межи міста Севастополя, це архівна копія рішення виконавчого комітету Севастопольської міської ради депутатів трудящихся від 08 лютого 1977 року № 3/93 "Про межі районів міста Севастополя". Однак, дані докази не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі, оскільки не свідчать про встановлення меж населеного пункту міста Севастополя, так як законом чітко регламентований даний порядок. Прокурором та позивачем, в порушення положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не було надано будь-яких доказів, які б підтвердили право комунальної власності Севастопольської міської Ради на спірну земельну ділянку, не доведено перебування спірної земельної ділянки в межах населеного пункту - м. Севастополя, що давало б право на розпорядження даною земельною ділянкою Севастопольської міської Раді. На час розгляду справи плануються дії щодо встановлення меж населеного пункту м. Севастополя, що сторонами визнається (ч. 1 ст. 61 ЦПК України) та підтверджується набутими матеріалами справи (а.с.132-133). Суд, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів, наданими учасниками процесу. Реалізуючи положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом роз'ясненні права та обов'язки учасникам процесу, в попередньому судовому засіданні та після перевірки обставин доказами, учасникам процесу надана можливість надати додаткові докази, проте в ході розгляду справи клопотань про витребування таких доказів учасниками процесу не заявлялось, про їх наявність не повідомлялось. За таких обставин, суд приходить до висновку, про те, що на час передачі відповідачу у власність спірної земельної ділянки Севастопольська міська Рада не була власником земельної ділянки [ADDRESS], в зв'язку з чим, посилання прокурора на порушення відповідачами вимог ст. 118 ЗК України щодо не звернення відповідача [PERSON] до Севастопольської міської Ради для отримання права власності на земельну ділянку, суд визнає необґрунтованим та визнає дії відповідача в частині звернення до Севастопольської міської Державної адміністрації такими, що відповідають положенням ч. 6 ст. 118 ЗК України, якими передбачається звернення громадянина за безоплатним отримання земельної ділянки у власність до Севастопольської міської державної адміністрації. Згідно з ч.4 ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій ненормативного характеру, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо самими актами не встановлено пізніший термін введення їх у дію. Ці акти доводяться до їх виконавців, а при потребі - оприлюднюються. Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Прокурором у судовому засіданні було заявлено, що відповідач [PERSON] на підставі оскаржуваного розпорядження №1061-р від 06.04.2010 року незаконно володіє спірною земельною ділянкою. Згідно частини 1 статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. № 7 визначене, що рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Під час судового розгляду справи встановлено, що відповідачка отримала усі необхідні на той час позитивні висновки за матеріалами вибору спірної земельної ділянки, за якими було винесено оскаржуване розпорядження №837-р від 03.11.2009 року. На підставі даного розпорядження було розроблено проект землеустрою, який погоджено узгоджуючими організаціями. Згідно акту прийому передачі межових знаків від 09.11.2009 року (а.с.40), межі земельної ділянки по [ADDRESS] встановлені в натурі (на місцевості). За даним проектом надано 5-ть позитивних висновків державних організацій та узгоджено охоронні інженерні комунікації (а.с.21-26). Також, за проектом надано позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації, який відповідачка пройшла у добровільному порядку. Жодного висновку та дозволу наданого за проектом землеустрою, який було розроблено та затверджено оскаржуваними розпорядженнями, ані прокурором ані позивачем не було оскаржено. Питання щодо законності отримання позитивних висновків та узгоджень за оскаржуваними розпорядженнями адміністрації вже було предметом розгляду в адміністративної справи №2а-3612/11/2770. Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стосовно звернення прокурора в інтересах держави в особі Севастопольської міської Ради, суд звертає увагу на наступне. Статтею 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво в суді інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно зі статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. За змістом частини п'ятої статті 361 Закону України "Про прокуратуру", прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом. Таким чином, прокурор може звертатися до суду з позовами про захист, зокрема інтересів держави, в яких обґрунтовує необхідність захисту, та самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави. За приписами статті 45 ЦПК України прокурор має повноваження здійснювати у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. Інтереси держави закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основу перших покладено потребу в здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на норми законодавства, на підставі яких подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Зі змісту позовної заяви та обставин, встановлених у судовому засіданні, вбачається, що позов пред'явлений в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування до державного органу - Севастопольської міської державної адміністрації, тобто в інтересах держави до держави, що протирічить приписам Закону України "Про прокуратуру". Таким чином, у судовому засіданні належним чином не доведено у чому полягає протиправність оскаржуваних розпоряджень та не обґрунтовано у чому полягає необхідність їх скасування, оскільки, по-перше, встановлення меж населеного пункту міста Севастополя на час прийняття оскаржуваних розпоряджень та прийняття рішення по суті у даній справі не підтверджені, передбаченими законодавством України документами. По-друге, відповідач Севастопольська міська державна адміністрація видаючи оскаржувані розпорядження діяла на підставі вимог діючого законодавства та розпорядилася земельною ділянкою саме державної форми власності, діяла на підставі раніше виданих розпоряджень, які не були оскаржувані прокурором і позивачем, та не були скасовані. По трете, відповідачу [PERSON] після звернення за реалізацією права власності на землю саме до державного органу - Севастопольської міської державної адміністрації не було відмовлено у передачі земельної ділянки у власність ні з підстав відсутності компетенції на розпорядження землею у вибраному місці розташування, ні з будь-яких інших підстав. По-четверте, на підставі оскаржуваних розпоряджень у відповідача вже виникли правовідносини з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (отримано позитивні висновки, розроблено проект землеустрою, встановлені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) і передано у власність відповідачу земельну ділянку) та вона заперечує проти їх зміни чи припинення. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. ч. 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких поршень його прав на землю. Враховуючи, що Севастопольська міська рада не була власником або користувачем спірної земельної ділянки, то посилання прокурора на захист прав позивача у спосіб, передбачений ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки за адресою [ADDRESS], вказану земельну ділянку відповідачка отримала на підставі вимог ч.6 ст.118 ЗК України. Суд вважає, що посилання прокурора на захист права позивача у спосіб передбачений ст.387 ЦК України також не підлягає застосуванню, оскільки по перше, Севастопольська міська Рада не є власником спірної земельної ділянки, а по друге, прокурором і позивачем не надано суду жодного доказу зайняття відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки (огорожа, інше), тому вимога прокурора про витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] є безпідставною та необґрунтованою. На час винесення рішення по справі, до статті 173 ЗК України вже були внесенні суттєві зміни, які взагалі унеможливлюють повернення спірної земельної ділянки до позивача Севастопольської міської ради, оскільки частину 2 ст.173 Кодексу доповнено пунктом 2 та встановлено, що проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів. Також статтю 173 доповнено частиною 4 (згідно із Законом № 5245-VI від 06.09.2012) такого змісту - землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Крім того, пункт 12 розділу X Перехідних положень ЗК України, на який посилається прокурор і позивач, як на підставу повернення земельної ділянки Севастопольської міської Раді, виключено з ЗК України на підставі Закону № 5245-VI від 06.09.2012 В матеріалах справи відсутнє рішення про встановлення меж населеного пункту місто Севастополь та витяг з Державного земельного кадастру про відповідну адміністративно-територіальну одиницю. Таким чином, вбачається що для отримання у власність земельної ділянки у місті Севастополі і зокрема спірної земельної ділянки, Севастопольської міської Радою не дотримано процедури передбаченої вимогами ст.173-174 ЗК України, у зв'язку з чим, рішення суду про визнання недійсними розпоряджень адміністрації та повернення земельної ділянки до Севастопольської міської ради фактично замінює собою усі процедурні питання з цього приводу, що є незаконним. При виданні оскаржуваних розпоряджень не встановлено будь-яких фактів, які підтверджують допущення порушень закону з боку відповідача. Відповідачем використано право приватизації. Законодавством України не передбачено повернення використаного права приватизації на земельну ділянку, якщо прокурор вважає, що приватизація вказаної земельної ділянки була проведена безпідставно. З огляду на зазначене у відповідача виникло право власності на земельну ділянку, оскільки [PERSON] вже використала своє право безоплатної приватизації, тому право власності виступає невід'ємної частиною в відносинах між державою та [PERSON] Така ж, сама правова позиція викладена у рішенні Європейського суду у справі Пейн Волли Девелопменс ЛТД енд Озес против Ирландії (Pain Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) від 29 листопада 1991 року. Європейським судом було сформульовано поняття «майна» і встановлено правомірне очікування настання певних обставин. Так, заявник придбав земельну ділянку в 1978 році (на підставі існуючого на тої час дозволу на план-проспект промислової забудови). Проте в 1982 році Верховний Суд Ірландії постановив, що первинний дозвіл на план-проспект промислової забудови було ultra vires і являло собою нікчемну дію ab initio оскільки воно суперечило відповідному законодавству. Наявність «майна» в даному питанні: «Суд встановив, що заявник володів правом на забудову землі, яке могло б стати об'єктом втручання, визначених статтею 1, так як купуючи землю, він покладався на дозвіл, належним чином зареєстрований в державному реєстрі, яке він мав право вважати дійсним. І до ухвалення рішення Верховним судом заявник міг правомірно очікувати реалізації передбачуваної забудови. Це очікування необхідно розглядати як компонент власності на землю для цілей статті 1 Протоколу N1 ». Відповідач [PERSON] отримав розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації (від державі) про затвердження матеріалів вибору земельної ділянки і надання згоди на розроблення проекту землеустрою та про надання у власність земельної ділянки відповідачу, тобто приватизував її, вважає її своїм майном, оскільки [PERSON] покладалася на законність такого рішення саме тому, що це рішення було прийнято державою. В рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003р. у справі "Stretch проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" закріплено, що дії органу місцевої влади, які полягали у непродовженні договору оренди, не дивлячись на те, що така умова в орендній угоді містилась, слід розцінювати як перешкоджання законним очікуванням орендатора та позбавлення його частково тих міркувань, на підставі яких укладено договір. При цьому суд не взяв до уваги посилання на відсутність у органу місцевої влади повноважень на подовження договору оренди, зазначивши про те, що заявник мав знати про наслідки будь-якої недієздатності відповідного органу влади або міг отримати юридичну пораду, проте, оскільки місцевий орган сам вважав, що має повноваження включити таку умову, не здається нерозумним, що заявник та його юридичні радники прийняли до уваги цю саму впевненість. Підсумком наведеного став висновок стосовно непропорційного втручання органом влади у право заявника мирного володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Отже, з огляду на те, що порушення умов земельного законодавства органом місцевої виконавчої влади, який може і діяв поза межами власної компетенції, не повинно впливати на правомірні очікування його контрагента, та покладати на останнього негативні наслідки допущеного порушення. В Конституції України закріплено принцип, за яким людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Конституції). Відповідно до статті 3 Конституції, яка закріплює принцип діяльності місцевих державних адміністрації, вони діють, у тому числі, на засадах: відповідальності перед людиною і держаною за свою діяльність; верховенства права; законності та пріоритетності прав людини. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи судом, не встановлено будь-яких дій заявленого відповідача, які б порушили права позивача, ненадання стороною позивача належних та допустимих доказів, які б підтвердили право власності позивача на спірну земельну ділянку та порушення його прав заявленими відповідачами, позовні вимоги щодо визнання недійсними розпоряджень та щодо витребування земельної ділянки задоволенню не підлягають внаслідок необґрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що Прокуратура звільнена від сплати судового збору, судові витрати покладаються на державу.

Outcome: dismissed