Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

В червні 2013р. позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві (далі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд: витребувати у відповідачів 1, 2 з незаконного володіння трикімнатну квартиру [ADDRESS]; визнати відповідачів 1, 2 такими, що втратили право користування зазначеною вище квартирою без надання іншого жилого приміщення; зобов'язати відповідача 3 зняти з реєстраційного обліку відповідачів 1, 2 в зазначеній квартирі; виселити відповідачів 1, 2 з цієї квартири; судові витрати покласти на відповідачів 1-3. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що є власником зазначеної квартири, в якій зареєстровані і проживають відповідачі 1, 2 і добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі, та звільнити її шляхом виселення. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити неможливо, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права, як власник майна. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просили суд позов задовольнити. Відповідачі 1 - 3, про час і місце судового розгляду оповіщалися у встановленому законом порядку, відповідачі 1, 2 у судові засідання не з'являлися, як і не був направлений до суду і представник відповідача 3, поважність причин неявки суду не повідомляли та не просили розглядати справу у їх відсутність, заперечення проти позову не подавали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. У відповідності з ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачу, відповідно до свідоцтва від 23 квітня 2013р. належить на праві власності трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 129,0 кв.м. (а.с. 25-27). Вказана квартира була набута позивачем, як предмет іпотеки за іпотечним договором від 04 серпня 2008р., укладеного між позивачем і відповідачами 1, 2, який не був реалізований/торги не відбулися і стягувач - позивач виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належала на праві власності відповідачам 1, 2. Із довідки наданої ТОВ «Будмаш-Сервіс» від 29 квітня 2013р. № 124 (а.с. 13) вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані відповідачі 1, 2. Судом встановлено, що відповідачі 1, 2 не тільки зареєстровані у вказаній квартирі, а й проживають в ній. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, право відповідачів 1, 2 користуватися спірною квартирою, існувало у них лише за наявності у них на праві спільної часткової власності вказаної квартири, після відчуження квартири та за відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право відповідачів 1, 2 на користування цим житлом. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 43 Постанови № 5 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39- 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідачі 1, 2 незаконно володіють і користуються спірною квартирою, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про витребування у відповідачів 1, 2 з незаконного володіння спірної квартири; визнання відповідачів 1, 2 такими, що втратили право користування зазначеною вище квартирою без надання іншого жилого приміщення і виселення відповідачів 1, 2 зі спірної квартири підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача 3 зняти з реєстраційного обліку відповідачів 1, 2 в зазначеній квартирі, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки вказані позовні вимоги є передчасними, з урахуванням положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів 1, 2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 57,35 грн. з кожного.

Outcome: partial