Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що 20 лютого 2013 року під час судового засідання по справі за позовом КС «Імперіал ЛТД» до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, представник відповідачів [PERSON], коли суд видалився до нарадчої кімнати, в його адресу у присутності [PERSON] виражався нецензурною лайкою та намагався вчинити бійку. Такими діями [PERSON] було порушено його права, передбачені ст. 28, ч.4 ст. 32 Конституції України, ст. 297, 299 ЦК України. Моральну шкоду він оцінює в 100000 гривень. Просит моральну шкоду в розмірі 50000 гривень перерахувати до Рубіжанського обласного учбово-реабілітаційного центру м.Рубіжне та до Луганського дитячого будинку № 1 м. Луганська в розмірі 50000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі і підтвердив доводи, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду письмові заперечення на позов в яких позов не визнав повністю. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові заперечення відповідача, докази по справі, суд приходить до наступного. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 20 лютого 2013 року під час судового засідання по справі за позовом КС «Імперіал ЛТД» до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON], в його присутності виражався нецензурною лайкою на [PERSON] та намагався вчинити бійку. [PERSON] зробилося погано із самопочуттям, оскільки він, доречі, ще й хворій на той час. Зі змісту статті 270 ЦК України вбачається, що відповідно до Конституції України фізична особа також має право на повагу до гідності та честі. Положеннями ч.1 ст.275 ЦК України визначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист свого особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.9, п.15 та п.16 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій абоусній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі працівників КС «Імперіал ЛТД». Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" ( 980_042 ), "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Суд враховує, що в позовних вимогах позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди взагалі не зазначено, у чому ж полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких моральних чи фізичних страждань зазнав позивач. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди слід відмовити за необгрунтованістю. На підставі ст.40 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003, ст.ст.16, 23, 269-278, 297, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed