Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-23 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,26 гектарів, що розташовані за адресою: Овідіопольський район, с.Санжійка, вул.Іллічівська, 5. Позивачка в судове засідання не зявилась, звернулась до суду із заявою про підтримання позовної заяви, яку просила розглянути у її відсутності. Представник Дальницької сільської ради у судове засідання не зявився, про час та місце справи відповідач повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Судом встановлено, що 10 квітня 1962 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 липня 1988 року [PERSON]Й придбав житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: Овідіопольський район, с.Санжійка, вул.Іллічівська, 5, який складається з житлового будинку загальною площею 30 кв.м, житловою площею 16 кв.м, літньої кухні, погрібу. Зазначене у договорі майно було зареєстровано у погосподарський книзі Дальницької сільської ради №7, особистий рахунок №84. На підставі державного акту про право власності на землю від 01 листопада 1996 року, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №121, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,260 га за адресою: Овідіопольський район, с.Санжійка, вул.Іллічівська, 5. Чоловік позивачки [PERSON] помер 10 травня 2012 року. Позивачка прийняла спадщину [PERSON] шляхом звернення 09 листопада 2012 року до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріус своїм листом від 09 листопада 2012 року №6248/02-14 відмовилась видати їй свідоцтво про право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки через відсутність кадастрового номеру земельної ділянки та реєстрації право власності спадкодавця на житловий будинок. При вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент придбання спірного майна, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім цього, встановлена на час видачі у 1996 році спадкодавцеві [PERSON] державного акту на право власності на землю форма цього документу не передбачала зазначення у ньому кадастрового номеру земельної ділянки. Поняття кадастрового номеру земельної ділянки було введено до земельного законодавства у 2009 році. З урахуванням наведеного суд вважає, що спадкодавець [PERSON] за часів свого життя набув право власності на спірне нерухоме майно, а позивачка належним чином прийняла спадщину свого чоловіка [PERSON], тому даний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved