Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання дарування квартири недійсним, вказуючи, що у 2002 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири, та у 2008 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] також був укладений договір дарування частини квартири [ADDRESS], і ці договори позивач вважає недійсними та просить суд у судовому порядку визнати недійсність вищевказаних договорів. Позивач по зустрічному позову [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, вказуючи, що у подарованій їй квартирі знаходяться її особисті речі, які вона просить визнати особистою власністю та просить зобов’язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні її майном. Адвокат в інтересах позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги уточнила та просила суд поновити строк для звернення до суду для визнання договору дарування недійсним, оскільки цей строк був пропущений з поважних причин – а саме з причини того, що протиправні дії [PERSON] почались саме після спливу строку на оскарження цього договору, тобто [PERSON] навмисно витримала річний строк, встановлений діючим законодавством, і після цього почала здійснювати свої протиправні дії. Також просила визнати вищевказаний договір недійсним з підстав, які передбачені статтями 229, 230 ЦК України. В обґрунтування своїх позовних вимог адвокат в інтересах позивача пояснила наступне. Після того, як сплив строк можливості оскарження цього договору, відповідачка [PERSON] перестала виконувати умови договорів дарування – а саме : стала знущатись зі своїх батьків – [PERSON] та [PERSON], намагалась запроторити [PERSON] до психіатричної лікарні, що підтверджується рішенням суду у матеріалах справи, також вказала, що відповідачка виживає позивачку із вищевказаної квартири, тобто чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, а позивач [PERSON], яка проживає у цій квартирі, здійснює оплату за комунальні послуги, які нараховуються на цю квартиру. У задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити, оскільки вважає його недоведеним та необґрунтованим, тобто [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що їй чинять перешкоди у користуванні квартирою, а також не надано доказів на підтвердження того, що дійсно у цій квартирі знаходяться її особисті речі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги свого позову, просив його задовольнити, тобто просив визнати договір дарування недійсним, посилаючись на статтю 230 ЦК України, тобто на те, що цей договір був укладений при введенні його в оману стосовно того, що [PERSON] не виконує своїх обов’язків за цим договором – не надає йому можливості мирно доживати у цій квартирі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи це наступним. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 12.01.2012 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.05.2012 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним було відмовлено, тобто з цих самих підстав вже є рішення суду, яке набрало законної сили. Що стосується позовних вимог [PERSON] то пояснила, що за договором дарування не можуть встановлюватися зобов’язання майнового характеру, у зв’язку з чим цей позов не підлягає задоволенню. Зустрічний позов підтримала та пояснила, що [PERSON] з 2002 року у спірній квартирі не проживає, але зберігає там свої особисті речі, однак, до квартири попасти не має можливості, чим порушуються її права. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачів [PERSON], знає їй приблизно 13 років, від них їй відомо, що вони подарували свою квартиру своїй дочці – [PERSON] Вона була свідком того, як влітку 2012 року міліція забирала [PERSON] до психіатричної лікарні. Потім вона провідувала [PERSON] у лікарні, бачила, що її кололи різними препаратами, від чого їй було зле. Вона підняла суспільну громаду, і у заяві психіатричної лікарні про госпіталізацію [PERSON] було відмовлено. Також пояснила, що була свідком того, як [PERSON] вивозила меблі зі спірної квартири. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працювала разом з [PERSON], є її подругою. [PERSON] характеризує як добру, порядну людину, як є викладачем у школі. За період того, що [PERSON] перебувала у лікарні, її дочка – [PERSON] продала усі речі, що були у квартирі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши адвоката в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], представника [PERSON], суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування 1/3 частини квартири недійсним, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування 1/3 частини квартири недійсним було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.05.2012 року вищевказане рішення було залишено без змін. Підставами для звернення до суду [PERSON] стало порушення [PERSON] умов договору - а саме : після пропущення строку позовної давності для оскарження договору ставлення [PERSON] до [PERSON] дуже змінилося, вона стала вести себе по-хамськи, і [PERSON] вважає, що [PERSON] навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають суттєве значення, у зв’язку з чим просила визнати цей договір недійсним. Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що факт відсутності підстав для визнання цього договору недійсним з підстав, які передбачені статтею 230 ЦК України є встановленим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Тобто, позовні вимоги про визнання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, то судом встановлені наступні факти. [PERSON] не наведено суду поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом, оскільки посилання на той факт, що [PERSON] навмисно витримала строк оскарження дії договору і тільки після цього почала протиправні дії відносно [PERSON] суд не розцінює як поважні причини пропуску строку. Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин визнається судом недійсним. Тобто правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, та з наслідками, які передбачені законом. Таким чином, у кожному конкретному випадку суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання правочину недійсним та настання певних юридичних наслідків. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, вищевказаними статтями Цивільного кодексу України чітко визначено підстави визнання правочину недійсним. Доказів на підтвердження та обгрунтування позовних вимог позивача [PERSON] в частині визнання договору дарування частини квартири позивачем суду не надано, тому суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання договору дарування частини квартири недійними та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача по зустрічному позову [PERSON], то судом встановлені наступні факти. Позивач по зустрічному позову [PERSON] у своїх позовних вимогах просить суд встановити майно, вказане нею у позові, а саме : меблі, холодильник, килими, телевізор та відеоплеєр її особистою власністю та зобов’язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні і розпорядженні цим майном. За клопотаннями сторін були витребувані та оглянуті у судовому засіданні відмовні матеріали за зверненнями [PERSON] , [PERSON] відносно протиправних дій [PERSON] та [PERSON], [PERSON] Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 05.08.2012 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка викрала її документи та замінила замок на вхідних дверях до квартири, де проживає [PERSON], встановлено, що між сторонами тривалий час є конфліктні ситуації через розділ майна, а саме : квартири [ADDRESS], були винесені офіційні попередження недопустимості протиправних ситуацій. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 13.09.2012 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка має на меті здавати у найм спірну квартиру, встановлено, що між сторонами тривалий час є конфліктні ситуації через розділ майна, а саме : квартири [ADDRESS], однак жодних протиправних дій сторони одна до одної не вчиняють. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 17.07.2012 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка відмовляється добровільно лікуватись у психіатричній лікарні, веде себе неадекватно, вчиняє сварки та скандали, у ході яких погрожує їй фізичною розправою, встановлено, що між сторонами тривалий час є конфліктні ситуації через розділ майна, а саме : квартири [ADDRESS], однак, як вказала [PERSON], жодних протиправних дій у відношенні [PERSON] вона не вчиняла. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 16.09.2012 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка помістила свою матір – [PERSON] до психіатричної лікарні, встановлено, що [PERSON] перебуває за межами Одеської області, у зв’язку з чим опросити його за фактами, викладеними ним у заяві, не є можливим. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 12.09.2011 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка здійснює протиправні дії у відношенні її матері [PERSON], які загрожують її життю і здоров’ю, встановлено, що між сторонами виникають конфліктні ситуації з приводу того, що [PERSON] приїжджає до матері додому, наводить безпорядки, та уїжджає. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 01.09.2011 року, винесеної Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, встановлено, що у ході проведення перевірки за заявою [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], яка здійснює протиправні дії у відношенні її матері [PERSON], які загрожують її життю і здоров’ю, встановлено, що між сторонами неприязні відносини, в результаті яких [PERSON] та [PERSON] б’ються, лаються нецензурною лайкою. У порушенні кримінальної справи по результату розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця постанова не була оскаржена або скасована. Позивачем по зустрічному позову [PERSON] суду надані копії накладної без дати, згідно якої [PERSON] придбала диван «Марго» за 5800,00 гривень (а.с. 47 ), товарний чек від 04.04.2010 року згідно якого була придбана вітальня за 1200,00 гривень та стінка за 4100,00 гривень, без вказання хто придбавав ці меблі (а.с. 47), рахунок на придбання дивану, двох крісел та двох пуфиків на суму 3700,00 гривень без вказання хто придбавав ці меблі (а.с. 48), квитанція до прибуткового касового ордеру від 2006 року згідно якої [PERSON] придбала диван, 2 крісла та 2 пуфіка (а.с.48); та товарний чек від 16.10.2007 року, на придбання холодильнику на суму 2772,00 гривень (а.с. 49). Жодних інших доказів позивачем по зустрічному позову суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем по зустрічному позову не доведено свої позовні вимоги, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, яким чином порушуються права позивачки [PERSON], якими правовими нормами обґрунтована позовна вимога про визнання вищевказаного майна особистою власністю [PERSON], також суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у розпорядженні майном. Згідно ч.ч. 1,2,3,4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити.

Outcome: dismissed