Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що більше двадцяти років у квартирі [ADDRESS], відповідачі не проживають, не здійснюють оплату комунальних послуг, у квартирі немає їхніх особистих речей, добровільно відмовляються знятися з реєстраційного обліку. У зв'язку з цим, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме[ADDRESS]Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, у якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки у судове засідання відповідачі суду не повідомили та не подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідачі повідомлені належним чином і повторно не з'явилися у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає ст.224 ЦПК України. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно реєстраційного посвідчення від 02.09.1992 р., посвідченого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, вбачається, що квартира [ADDRESS], зареєстрована за громадянином [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.05.1992 р., посвідченого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1894 та записано в реєстрову книгу за № 595 «а». У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] у квартирі [ADDRESS], не проживають, не навідуються, незважаючи на те, що перешкоди в цьому їм не чинилися і не чиняться. Окрім цього, їхні речі та майно у вищевказаній квартирі відсутні, оплату комунальних послуг та інших обов'язкових платежів вони не проводять. Актом від 16.07.2013 р., складеного комісією ДП «Комунальник-1» ТОВ «Мрія», встановлено, що з 25 жовтня 1992 року [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] не проживають. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідачів прав позивача, які підлягають захисту шляхом визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме[ADDRESS], житлового будинку [ADDRESS], оскільки останні не проживають у вказаній квартирі більше шести місяців і проживають за іншою адресою. На підставі наведеного,

Outcome: approved