Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до Козельщинського районного суду Полтавської області, в якій просив визнати за ним право власності на будівлю олійниці, розташовану по [ADDRESS]. Як на підставу задоволення позовних вимог посилався на ст.ст. 328, 334, 655 ЦК України. До початку розгляду справи позивач заявив про зміну підстав задоволення позову, пославшись як на підставу його задоволення на ст.ст. 15, 16, 344 Цивільного кодексу України. Ухвалою від 23 грудня 2013 року судом були прийняті до провадження змінені позовні вимоги. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на вказаний вище об'єкт нерухомості за набувальною давністю, посилаючись на приписи частин першої та четвертої ст. 344 ЦК України. На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 листопада 2013 року зазначається, що беручи до уваги те, що посвідчити договір купівлі-продажу будівлі олійниці, яка знаходиться в [ADDRESS], укладеного між Приватним сільськогосподарським підприємством «Житниця» та [PERSON] 10 листопада 2005 року неможливо у зв'язку ліквідацією ПСП «Житниця» та припиненням повноважень його представника Чернокондратенко І.П. У постанові державного зроблено висновок, що на вказаний час залишилися використаними всі можливості позасудового вирішення даного питання. До цього, ще у 2001 році, коли припиняла своє існування Спілка селян «Перемога», йому було передано у володіння з правом подальшого викупу всі приміщення будівлі олійниці по [ADDRESS], так як він особистою працею забезпечував робочу здатність зернопереробного агрегату - ДКУ, та забезпечував село послугами з переробки зернових у дерть, а також послугами з переробки соняшникового насіння на олію та макуху. Після того, як правонаступником вказаного сільськогосподарського підприємства стало ПСП «Житниця», він за власний кошт виготовив технічну документацію на будівлю, провів експертну оцінку об'єкту нерухомості та сплатив 2730,00 грн. вказаному підприємству, яке знаходилося на стадії ліквідації. 10.11.2005 року між позивачем та Приватним сільськогосподарським підприємством «Житниця» було підписано договір купівлі-продажу №14. Вказував, що у нього не виникало сумніву в тому, що належним власником будівлі олійниці був продавець, оскільки постійно проживав в селі Хорішки, а повноваження ліквідатора Чорнокондратенко І.П. були підтверджені відповідною постановою господарського суду. Коли він дізнався про необхідність нотаріального посвідчення договору, то відразу звернувся до нотаріуса, який і відмовив у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись, в тому числі, на відсутність документа, який би посвідчував право власності підприємства - продавця. Також зазначив, що з 2001 року він фактично є єдиним користувачем вказаного об'єкту нерухомості. Здійснити реєстрацію придбаного відповідно до законодавства не може може, так як відсутні правовстановлюючі документи. Отже не може задовольнити свої законні інтереси. Відсутність правовстановлюючих документів також перешкоджає належним чином оформити права на землекористування для обслуговування вказаної будівлі. Вже більше десяти років фактично заволодівши вказаним майном він відкрито продовжує безперервно користуватись та володіти ним. Забезпечує догляд та ремонт цієї будівлі. Згідно статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації (ч.1). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Згідно ч.1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За таких обставин позивач вважає, що єдиним способом реалізації свого законного інтересу було звернення до суду за визнанням права власності на будівлю олійниці за набувальною давністю. Позивачем відмічено, що позов пред'явлено до сільської ради у зв'язку з тим, що за відсутності правовстановлюючого документа будівля олійниці по [ADDRESS] є річчю, власник якої невідомий, а отже в порядку статті 335 ЦК України може бути за рішенням суду переданий у комунальну власність. У судовому засіданні позивач просив задовольнити позов. Представник відповідача Мутель Ю.І. в судовому засіданні заявила, що позов [PERSON] щодо визнання права власності на будівлю олійниці за набувальною давністю визнає повністю, також визнаючи та підтверджуючи повідомлені позивачем фактичні обставини. До суду подала відповідну письмову заяву (а.с.27). Згідно ст. 174 ч.1 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. (ст. 174 ч.4 ЦПК України). Суд, з'ясувавши правові позиції сторін, встановивши наявність для того законних підстав, а також відповідність визнання позову відповідачем вимогам закону за відсутності загрози порушенню прав, свобод чи інтересів інших осіб, приходить до висновку про можливість та необхідність задоволення позову в межах заявлених вимог на підставі ст.ст. 15, 16, 20, 328, 344 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, так як інші особи на вказане майно з 2001 року претензій не заявляли. Обставини, викладені в позовній заяві, визнані відповідачем та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Позивач [PERSON] відкрито і безперервно володіє нерухомим майном протягом одинадцяти років, починаючи з 2001 року, не маючи правовстановлюючих документів. Ці та інші заявлені позивачем обставини підтверджується: постановою державного нотаріуса Куррочкіна О.О. від 14.11.2013 року (а.с.6), договором купівлі-продажу №14 від 10.11.2005 року між ПСП «Житниця» та [PERSON] (а.с.7), актом прийома-передачі до договору №14 від 10.11.2005 року та актом приймання-передачі технічної документації (а.с.8), накладною №11 від 10.11.2005 року (а.с.9), резюме про оцінку об'єкта нерухомості експертом (а.с.10), карткою фізичної особи - платника податків (а.с.11), довідкою з ЄДРПОУ (а.с.12), Технічним паспортом на виробничий будинок - будівлю олійниці ([ADDRESS]) - а.с.13-22, договором на постачання електричної енергії (а.с. 23-24), довідкою ПАТ «Полтаваобленерго» №01-01/2905 від 25.12.2013 (а.с.25). Із встановлених обставин випливає, що між сторонами існують правові відносини щодо набуття права власності за набувальною давністю на будівлю олійниці, що знаходиться за адресвою: [ADDRESS], до яких повинні бути застосовані ст.ст. 328, 344 ч. 1, 4 Цивільного кодексу України, а також ч.ч. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Юридична доля нерухомого майна на час розгляду справи залишається невизначеною. Враховуючи вимоги ст. 88 ч.3 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витраті зі сплати судового збру. На підставі викладеного,

Outcome: approved