Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-04 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 05 листопада 2013 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У квітні 2013 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання її померлого чоловіка [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] по день відкриття спадщини, яка залишилась після смерті останньої та складалася з 3/4 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Позивач прохала визнати за нею та її малолітнім сином право власності на вказане майно в порядку спадкування за законом у звязку із смертю її чоловіка [PERSON]. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач [PERSON] протягом часу розгляду справи неодноразово уточнювала заявлені вимоги майнового характеру, остаточно прохала визнати за нею та її малолітнім сином [PERSON] в рівних частках в порядку спадкування від чоловіка [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, а саме з визначенням кожному по 1/4 частці спадкового майна. Зазначала, що з грудня 1986 року у квартирі №2 спірного житлового будинку проживали подружжя [PERSON] і [PERSON], їх зведені діти [PERSON] і [PERSON]. Після того, як 11 листопада 2004 року [PERSON] помер, його дружина [PERSON] прийняла спадщину, в тому числі право власності на частину житлового будинку, однак нотаріально оформити його не встигла у звязку зі смертю. [PERSON], який помер 16 червня 2012 року, також за життя не встиг нотаріально оформити спадщину, яка залишилась після смерті його матері [PERSON]. При цьому він її прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON], посилаючись на те, що після смерті чоловіка [PERSON] вона і її син [PERSON] позбавлені можливості оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, просила позов задовольнити та визнати за ними право власності на спірне майно в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які нею були викладені в позовній заяві, надала судові відповідні пояснення та прохала позов задовольнити. Позицію позивача в судовому засіданні підтримав її представник [PERSON]. Відповідач Розівська селищна рада письмово повідомила судові про те, вона позов визнає, зазначені у ньому обставини не оспорює, а тому прохала розглянути справу без участі її представника [PERSON] (т.2 а.с.85). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на те, що вона не є належним відповідачем по справі. Також вказала, що [PERSON] не мала права з моральної точки зору звертатись до суду із вказаним позовом, оскільки вона не була порядною дружиною для [PERSON], не доглядала за ним, а лише користувалась його грошовими коштами пенсією по інвалідності. Позицію відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав її представник [PERSON]. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог [PERSON], вважаючи позивача такою, яка не має права на зазначений житловий будинок. Разом з тим, [PERSON] вказав, що єдиним спадкоємцем спірного майна, на його думку, є його двоюрідна сестра - відповідач [PERSON]. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Розівського БТІ [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення вимог [PERSON] не заперечувала, надавши судові відповідні пояснення. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору відділу ДРАЦС Розівського РУЮ [PERSON] була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином. У письмовій заяві третя особа повідомила судові про те, що вона не заперечує проти задоволення вимог [PERSON], прохала розглянути справу без участі її представника (т.2 а.с.87). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору нотаріальної контори [PERSON] була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином. У письмовій заяві третя особа прохала розглянути справу без участі її представника, рішення у справі прохала винести на розсуд суду (т.2 а.с.89). Враховуючи вищевикладене, справа судом розглянута за відсутності представника відповідача - Розівської селищної ради, а також за відсутності представників третіх осіб без самостійних вимог - відділу ДРАЦС Розівського РУЮ та нотаріальної контори, що узгоджується із приписами стст.27,158,169 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін та її представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 27 вересня 1985 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Розівською селищною радою Розівського району Запорізької області, актовий запис №38. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Рогуля» (т.1 а.с.148-149). Подружжя [PERSON] і [PERSON] з 01 грудня 1986 року проживали за зареєстрованою адресою: [ADDRESS]. Разом з ними проживали та були зареєстровані дочка [PERSON] [PERSON] і син [PERSON] [PERSON] (т.1 а.с.16). 20 травня 2003 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Розівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №11. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Шаталинська» (т.1 а.с.7). Від шлюбу [PERSON] і [PERSON] мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.8). [PERSON] і її син [PERSON] з 02 березня 2004 року проживали за зареєстрованою адресою: [ADDRESS], звідки з 20 січня 2011 року вибули за адресою: Запорізька область, смт Розівка, вул.Мічуріна, б.2-В (т.1 а.с.16,94-96). [PERSON] і [PERSON] померли 11 листопада 2004 року і 25 вересня 2007 року відповідно (т.1 а.с.4,147). Згідно статей 1216 і 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. [PERSON] і [PERSON] за життя не робили заповідальних розпоряджень (т.1 а.с.201,203). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] і дочка [PERSON], які прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявили про відмову від неї, що відповідає приписам ч.3 ст.1268 ЦК України. Крім того, спадкоємець [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджено даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05 листопада 2013 року (т.2 а.с.90,91). [PERSON] за життя не зверталась до нотаріальної контори з приводу оформлення належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON]. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON], який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Позивачами порушено питання про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] на день відкриття спадщини. Разом з цим, дана вимога не може бути задоволена судом, оскільки чинним законодавством передбачено інший (позасудовий) порядок встановлення даного факту. Так, пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. З матеріалів справи вбачається, що факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] підтверджується довідкою виконавчого комітету Розівської селищної ради від 11 березня 2013 року, виданої на підставі записів вуличної книги (т.1 а.с.15-16). [PERSON] помер 16 червня 2012 року, за життя не робили заповідальних розпоряджень (т.1 а.с.9). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] і син [PERSON], які прийняли спадщину, що підтверджено даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 листопада 2012 року (т.1 а.с.10,205). Постановою від 01 липня 2013 року державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] обґрунтовано було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка залишилась після померлого [PERSON]. Відмова у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що не було подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме, правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві (т.1 а.с.37). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року. Позивач [PERSON] зазначала, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме, частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка ним була придбана у 1992 році за договором купівлі-продажу. Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року, а правовідносини щодо набуття [PERSON] права власності на нерухомість, які зазначаються позивачем, виникли до набрання ним чинності, то необхідно керуватися Цивільним кодексом України 1963 року (далі ЦК України 1963 року). За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно й сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК України 1963 року). Згідно зі ст.128 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 травня 1992 року Розівська дослідна станція в особі уповноваженої [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], 1/2 частина А житлове, Б літня кухня, В сарай, Г сарай, Д погріб, М огорожа, замощення, житлова площа 46,8 кв.м.. Вказана квартира продана за 12113 руб., які [PERSON] вніс повністю до каси Розівської дослідної станції. Вартість квартири складає 24225 руб. (т.1 а.с.97-99,140-143). 29 травня 1992 року договір купівлі-продажу був посвідчений виконавчим комітетом Розівської селищної ради, а 21 вересня 1992 року його зареєстровано в Бердянському бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.5,144). Разом з цим, згідно п. 29 глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка була затверджена Наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року та діяла на час укладення договору купівлі-продажу, державні нотаріуси посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників (статті 227,242,244,426 ЦК України 1963 року). За правилами ч.1 ст.45, ст.47 ЦК України 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 ЦК України 1963 року. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року). Статтею 227 ЦК України 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Згідно з вимогами ч.2 ст.227 ЦК України 1963 року передбачено реєстрацію жилого будинку у виконавчому комітеті міської ради, але не визначено, що власник набуває право власності виключно з моменту реєстрації договору. З матеріалів справи вбачається, що хоча договір купівлі-продажу й був посвідчений виконавчим комітетом Розівської селищної ради, однак його нотаріальне посвідчення не відбулося. Жодна із сторін договору не зверталась до суду із вимогою про визнання угоди дійсною за умов, передбачених ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року. Позивач [PERSON] та її представник на зазначені положення закону уваги не звернули і не перевірили підстави заявлених позовних вимог й в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює, ураховуючи час виникнення таких відносин; не врахували, що договір купівлі-продажу частини спірного будинку від 29 травня 1992 року не є укладеним й не створює прав та обов'язків для його сторін, в тому числі щодо подальшого спадкування цього майна [PERSON] і [PERSON] після смерті [PERSON], [PERSON] після смерті [PERSON], [PERSON] і її сином [PERSON] після смерті [PERSON] відповідно. Таким чином, позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], задоволенню не підлягає. Суд, приймаючи рішення, виходить із встановлених обставин щодо правового режиму спірного майна, які свідчать про те, що за життя спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на спірне майно не набув, так само не набули його [PERSON] і [PERSON] після смерті [PERSON]. Не може бути визнано за позивачами право власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, оскільки, відповідно до положень ст.1218 ЦК України, воно не входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON]. Оскільки [PERSON] в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed