Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2013 р. звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилалася на те, що 05 грудня 2012 року її було прийнято на роботу до нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON] секретарем-референтом на підставі наказу № 6. 30 січня 2013 року вона подала, а відповідач не заперечувала і підписала заяву про звільнення за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. З 5 лютого по 9 лютого 2013 року вона перебувала на лікарняному. 11 лютого роботодавець повідомила її, що вона звільнена цього ж дня за невідповідність займаній посаді (п. 2 ст. 40 КЗпП). Аналогічний запис внесено до трудової книжки та трудового договору. При цьому атестація проведена не була, дисциплінарних стягнень за весь час її роботи також не було. Неправомірними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 грн. На день пред'явлення позову вона перебувала у вимушеному прогулі 20 днів: з 11 лютого 2013 року по 5 березня 2013 року. Просила зобов'язати відповідача скасувати запис № 8 від 11.02.2013 р. внесений до її трудової книжки; зобов'язати відповідача внести новий запис про звільнення у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП; зобов'язати відповідача виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її корить 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу. Позивач неодноразово збільшувала розмір позовних вимог, останній раз 02 серпня 2013 р., просила зобов'язати відповідача виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 6503 грн. та стягнути з відповідача на її корить 50 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 грудня 2012 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу до нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON] секретарем-референтом на підставі наказу № 6. 30 січня 2013 року позивач подала, а відповідач не заперечувала і підписала заяву про звільнення за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. З 5 лютого по 9 лютого 2013 року позивач перебувала на лікарняному. 11 лютого роботодавець повідомила позивача, що остання звільнена цього ж дня за невідповідність займаній посаді (п. 2 ст. 40 КЗпП). Аналогічний запис внесено до трудової книжки та трудового договору. При цьому атестація проведена не була, дисциплінарних стягнень за весь час роботи позивача також не було. Вказані обставини визнаються сторонами, підтверджуються відповідними доказами, тому суд вважає їх встановленими. В обґрунтування причини звільнення позивача відповідач у судовому засіданні посилалася на те, що позивач не бажала працювати та сумлінно виконувати свої обов'язки. Так, позивач помилково направила до реєстраційної служби оригінали правовстановлюючих документів по двох правочинах, посвідчених відповідачем. Позивач не оспорювала вказаний факт, але пояснила його тим, що відповідач сама не знала, які документи необхідно направляти до реєстраційної служби. Крім того, як на причину звільнення позивача відповідач посилалася на те, що 04 лютого 2013 р. позивач відмовилася виконувати свої трудові обов'язки та передала їй ключі. Даний факт позивач не визнає, проте суд вважає його встановленим, оскільки вказані обставини підтвердила свідок [PERSON], яка в цей час була присутньою в нотаріальній конторі. Суд вважає, що у відповідача були підстави для звільнення позивача у зв'язку невідповідністю займаній посаді. Що стосується позовних вимог в частині компенсації моральної шкоди, то в цій частині позову необхідно відмовити з огляду на наступне. Позивачем не доведено настання будь яких негативних наслідків, пов'язаних з діями відповідача, в тому числі втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань. Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач не довела, що у неї був вимушений прогул з вини відповідача. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що їй було відмовлено в прийнятті на роботу з мотивів попереднього звільнення у зв'язку невідповідністю займаній посаді. Проте, таку відмову суд не розцінює як вимушений прогул. Позивач прохає стягнути на її користь витрати на правову допомогу, проте не надає доказів таких витрат. В цій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивачеві вихідна дорога виплачена не була, хоча його було звільнено згідно п 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Місячний заробіток позивача складав 1135 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1135 грн. вихідної допомоги.

Outcome: partial