Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), посилаючись на те, що24 квітня 1999 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб. На даний час вони проживають разом, мають від шлюбу двох дітей та ведуть спільне господарство, проте між ними виник спір щодо житлового будинку [ADDRESS], в якому вони на даний час проживають. Зазначав, що відповідачка одержала спірний житловий будинок у дар від свого батька на підставі Договору дарування ВЕА №049868 від 19 липня 2006 року, проте позивач своїми зусиллями, вклавши свою працю та кошти одержані від продажі земельних ділянок, кошти своїх батьків, відбудував та реконструював будинок, привів його у придатний для проживання стан, у зв'язку із чим його вартість істотно збільшилась, що є наслідком виникнення права спільної власності. Просив суд визнати спірний житловий будинок об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на ? частину спірного житлового будинку. В судовому засіданніпредставник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідач проти задоволення даного позову заперечила, посилаючись на його необґрунтованість. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача по справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог зважаючи на наступне. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5). Відповідачці на праві особистої приватної власності належить спірний житловий будинок, який був їй подарований її батьком (а.с. 6, 50, 51, 52). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю подружжя є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Одночасно ч. 1 ст. 62 СК України передбачає, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому частина третя статті 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, проаналізувавши вищезазначені положення Сімейного кодексу України та Цивільно-процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що в даному випадку підлягали доказуванню обставина істотного збільшення у своїй вартості спірного житлового будинку та обставина такого збільшення його вартості саме за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. При цьому вказані обставини підлягали доказуванню саме позивачем у справі. Так, з висновку № СЕ-1-1-173/13 судової будівельно-технічної експертизи від 11.12.2013 року, вбачається, що вартість спірного житлового будинку істотно збільшилась за період перебування сторін у шлюбі (а.с. 90-112). Одночасно результати проведення експертного дослідження по справі і висновки експерта напряму залежать від вихідних даних, які надаються експерту для проведення такого дослідження. Так, як вбачається з вказаного висновку експерта (а.с. 90 - зворотній бік), в даному висновку зазначається, що 07.10.2013 року від судді Макарівського районного суду Київської області Оберемка В.О. було отримано додаткові матеріали, а саме: перелік виконаних робіт з будівництва та реконструкції спірного будинку, фото фіксацію моменту реконструкції та поточного стану житлового будинку та компакт-диск з відеозаписами стану будинку в момент реконструкції та частини виконуваних робіт тощо. При цьому вищезазначені матеріали надавалися суду представником позивача у справі для надання експерту, і, як вбачається з копії супровідного листа, який міститься в матеріалах справи (а.с. 115), у вказаному супровідному листі чітко зазначається, що вихідні дані, які надаються експерту, надаються виходячи з клопотання представника позивача поданого ним до канцелярії суду, як і відповідні матеріали, а відтак походження зазначених матеріалів є сумнівним, а достовірність поданих представником позивача матеріалів не є беззаперечною, а отже суд критично ставиться до зазначеного висновку експерта зважаючи на те, що будь-який доказ, як і висновок експерта, не має для суду наперед встановленої сили та значення, а всі докази по справі оцінюються судом в їх сукупності. Крім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що істотне збільшення вартості спірного будинку відбулось саме за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (в даному випадку - позивача по справі). Так позивач в позовній заяві зазначає, що на момент одержання відповідачем у власність в 2006 році спірний будинок був непридатний для проживання у ньому і він своїми зусиллями, вклавши свою працю та кошти одержані від продажу земельних ділянок, кошти його батьків, відбудував та реконструював будинок, привів його у придатний для проживання стан. Одночасно жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема продажу земельних ділянок і отримання від цього якихось коштів, отримання коштів від батьків, позивачем суду не надавалось. Крім того, позивач зазначає в позові, що доказами його трудових затрат з реконструкції будинку є фото та відео зйомка, де зафіксовано, що всі будівельні та ремонтні роботи він робив самотужки без сторонньої допомоги. При цьому суд критично ставиться до фотознімків, які долучені позивачем до позову в якості письмових доказів, як до доказу трудових затрат позивача з реконструкції спірного будинку, оскільки з вказаних фотознімків не можливо достовірно встановити де саме і в якому будинку знаходиться позивач у справі, в який саме період, і які саме трудові затрати він здійснює. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження вищезазначених обставин як то фіскальні чеки на придбання будівельних матеріалів, квитанції, договори підряду тощо позивачем суду не надавалися. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає через недоведеність та необґрунтованість, оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed