Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

В листопаді 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила визнати домоволодіння [ADDRESS] загальною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частки спірного домоволодіння. В обґрунтування позову вказала, що 08 лютого 2002 року зареєструвала шлюб з відповідачем в Іллічівському відділі РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. З червня 2010 року однією сім'єю з відповідачем не проживають, рішенням Іллічівського районного суду від 10 вересня 2010 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу сторони за загальні кошти придбали домоволодіння [ADDRESS], однак щоб запобігти ускладнення при оформленні документів, власником будинку був зазначений відповідач - [PERSON] У зв'язку з тим, що при розірванні шлюбу питання про розподіл майна не було вирішено, а відповідач в добровільному порядку не бажає це питання, позивачка була змушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 01 жовтня 2013 року скасовано заочне рішення по справі від 18 листопада 2013 року. Позивачка [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути за її відсутності. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що між позивачкою та відповідачем на теперішній момент склалися неприязні стосунки, вирішувати спір в добровільному порядку відповідач відмовився. Спірне домоволодіння є сумісною власністю подружжя, оскільки при підписанні договору купівлі-продажу будинку позивачка надавала свою згоду, дані про те що відповідач придбав спірну нерухомість за власні кошти нічим не підтверджуються. Дійсно в один день оформлювались дві угоди купівлі-продажу, спочатку було придбано домоволодіння за ціною 40 367,00грн., після чого відповідачем продано квартиру за 9509,00грн. Щоб запобігти ускладнення при оформленні документів, власником будинку був зазначений відповідач - [PERSON] Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності з участю його представника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та пояснив, що спірне домоволодіння придбалось за кошти відповідача, що підтверджується існуванням двох договорів купівлі-продажу будинку та квартири, оформлених в один день без доплати, передачі грошей не було, тобто фактично проведено обмін квартири, яка на праві власності належала [PERSON], на домоволодіння. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 лютого 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління юстиції м.Маріуполя Донецької області, актовий запис за №32. Від шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO]. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 10 вересня 2010 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу, 14 липня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, завіреного приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], внесеного в реєстр за №4232, на ім'я [PERSON] придбано житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами за [ADDRESS], за 40367,00грн. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Цією статтею встановлена та діє презумпція спільності майна, суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види майна, придбаного в період шлюбу вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об'єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Вказане кореспондує вимогам ч.3 ст.368 ЦК України. Згідно зі ст.70 СК України, у разі розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Отже, до часу придбання спірного домоволодіння позивачка і відповідач прожили разом шість років, мають сумісну дитину, вели сумісне господарство, під час укладання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння позивачка давала згоду, як дружина покупця, на покупку нерухомого майна, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами за [ADDRESS] є майном нажитим подружжям за час шлюбу, що являється спільною сумісною власністю і частки кожного із подружжя є рівними. Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, за позивачкою [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що вказане домоволодіння не є спільною власністю подружжя, оскільки фактично здійснено договір міни і житловий будинок придбано за гроші, отримані від продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], що належала відповідачу на підставі договору дарування, на думку суду, є не доведеними з наступних підстав. З наданого договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], внесеного в реєстр за №4236 вбачається, що 14 липня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] придбали у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS], розподіливши по 1/10 частини батькам, та по 2/5 частини відповідно дітям. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 9509,00грн. За договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], внесеного в реєстр за №4232, [PERSON] купує та приймає у власність та сплачує обговорену грошову суму за житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами за [ADDRESS]. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 40 367,00грн., які покупець [PERSON] сплатив продавцям до підписання цього договору готівкою повністю, а продавці в свою чергу своїми підписами підтвердили отримання грошей у сумі 40 367,00грн., факт повного розрахунку за проданий житловий будинок. Згода дружини покупця, [PERSON], на покупку нерухомого майна за цим договором отримана у встановленому законодавством порядку та посвідчена приватним нотаріусом 14.07.2008р. за реєстровим №4231. Сторони підтвердили дійсність намірів укладання цього договору, а також те що він не носить характеру мнимого та удаваного, що зміст договору відповідає їхній волі. Вищевказані договори купівлі-продажу ніким не оспорювались та є дійсними. Аналізуючи викладені обставини, у суду відсутні підстави вважати, що правочини купівлі-продажу вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору міни. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судовому засіданні не надав переконливих доказів, в зв,язку з чим суд дійшов до висновку задовольнити позовні вимоги про стягнення та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS].

Outcome: approved