Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

У липні 2012 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право користування жилим приміщенням - квартирами № 19-20 по вул.Маршала Василевського,46-А у м.Миколаєві та зобов’язати відділ у справах імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського районного відділу Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області зареєструвати їх у вказаній квартирі, зняти з реєстрації у спірній квартирі [PERSON], визнати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1468 від 26 червня 2009 року незаконним. Позивачі вказували на те, що у лютому 1986 року на підставі ордеру № 402 від 28 лютого 1986 року вони вселились у квартиру [ADDRESS] та зареєструвались у ній. На підставі постанов № 16 від 7 жовтня 1993 року та № 9 від 12 серпня 1996 року, прийнятих адміністрацією та профспілковим комітетом заводу «Екватор», їм було поліпшено житлові умови та виділено для проживання квартири № 19,20 у цьому ж будинку, які об’єднані в одну, власником особового рахунку є [PERSON] Вказували також на те, що рішенням Миколаївської міської ради №16/44 від 12 січня 1998 року жилий будинок 46-А, розташований по вул.Маршала Василевського у м.Миколаєві передано у комунальну власність територіальної громади м.Миколаєва, а з 2001 року будинок передано на баланс КЖЕП «Південь». У зв’язку із цим вони неодноразово зверталися до виконавчого комітету Миколаївської міської ради та до відділу у справах імміграції та реєстрації фізичних осіб з проханням зареєструвати їх за місцем постійного проживання у [INFO], однак отримали відмову з посиланням на те, що у них немає ордера на вказані квартири. Посилалися на те, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1468 від 26 червня 2009 року [PERSON] надана квартира № 22 по вул.Маршала Василевського у м.Миколаєві. Цим же рішенням було об’єднано особові рахунки квартир №22 та №20 за вказаною адресою, зазначено, що наймачем квартири №20 слід вважати [PERSON]. У червні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення її з спірної квартири. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2012 року у її виселенні з квартири № 20 було відмовлено. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 30 жовтня 2012 року позов [PERSON] було задоволено частково. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2013 року рішення Ленінського районного суду було скасовано та ухвалено нове. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення судів від 30.10.2012 року та 14.02.2013 року скасовані. У вересні 2013 року позивачка [PERSON] доповнила позовні вимоги, в яких також просила суд визнати [PERSON] та членів її сім’ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 20 по вул.Маршала Василевського,46-А в м.Миколаєві, зобов’язавши Ленінський районний відділ Управління ДМС України в Миколаївській області зняти з реєстрації вказаних осіб в квартирі [ADDRESS] та зареєструвати її з сином в квартирах №19-20 вказаного будинку, просила визнати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.09.2009 щодо надання житла [PERSON] повністю незаконним. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Просили про його задоволення. Відповідачка [PERSON] та її представник проти позову [PERSON], [PERSON] заперечували. Просили в позові відмовити. Представник виконавчого комітету Миколаївської міської ради посилалася на те, що оспорювань позивачами рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради є законним і підстави для його скасування відсутні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що з 1986 року [PERSON] та [PERSON] на підставі ордеру № 402 від 28 лютого 1986 року вселились у квартиру [ADDRESS] та зареєструвались у ній. Квартиру № 20 в цьому ж будинку з 1990 року займала [PERSON] та була в ній зареєстрована. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради №467 від 23 жовтня 1992 року житловий будинок №46-А у м.Миколаєві визнано таким, що не підлягає капітальному ремонту. У зв’язку з технічним станом будинку, квартири, які в ньому звільнялись, передавались мешканцям цього ж будинку лише у тимчасове користування. Реєстрація громадян та видача ордерів в квартирах будинку була заборонена. Постановою №16 адміністрації та профспілкового комітету заводу «Екватор» від 07.10.1993 року, на балансі якого на той час знаходився будинок №46-А по вул..Маршала Василевського у м.Миколаєві, затверджено протокол засідання будинкового комітету будинку №46-А по вул..Маршала Василевського від 27 вересня 1993 року № 3 «Про покращення житлових умов [PERSON] за рахунок вивільнення кімнати №20 у вказаному будинку із включенням додаткової жилої площі в особовий рахунок [PERSON] 12.08.1996 року постановою № 9 профспілкового комітету та адміністрації заводу «Екватор» позивачам поліпшено житлові умови та виділено для проживання квартиру №19 в тому ж будинку. Тим же рішенням, [PERSON], яка на той час була зареєстрована в квартирі №20, було тимчасово надано у тимчасове користування квартиру №22. Рішенням Миколаївської міської ради №16/44 від 12 січня 1998 року жилий будинок № 46-А по вул. Маршала Василевського у м.Миколаєві передано у комунальну власність територіальної громади м.Миколаєва. Після передачі будинку до комунальної власності в ньому було проведено ремонт та починаючи з 2009 року квартири в цьому будинку стали надаватись в постійне користування громадянам, які потребують поліпшення житлових умов. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1468 від 26 червня 2009 року [PERSON], яка весь цей час була постійно зареєстрована у [INFO] була додатково надана квартира № 22 у цьому ж будинку. Зазначеним рішенням особові рахунки квартири № 20 та квартири № 22 об’єднані в один на ім’я [PERSON] На підставі цього рішення, 16 липня 2009 року [PERSON] зі складом сім’ї 7 чоловік отримала ордер на вселення. Як вбачається з матеріалів справи з 1993 року завод «Екватор» був наділений правом розпоряджатися будинком № 46-А по вул.Маршала Василевського в м.Миколаєві, який до 2001 року відносився до відомчого житла та перебував на балансі заводу. У жовтні 2001 року зазначений будинок передано до комунальної власності. Таким чином [PERSON] та її син [PERSON] зайняли спірне житлове приміщення квартиру №20 на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету заводу «Екватор». Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2012 року в позові [PERSON] до [PERSON] про виселення із квартири № 20 як самоуправно зайнятої нею було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2012 року вказане рішення апеляційного суду залишено без змін. Відповідно до статтей 42, 43, 52, 53 ЖК України, пунктів 34, 39. 59, 60 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РС і Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року, жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в порядку черговості за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] зайняли квартиру № 19, в тому числі спірне житлове приміщення – квартиру № 20 на законних підставах, а тому їх позов про визнання за ними права користування квартирами № 19-20 є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Таким чином, оскільки станом на 26 червня 2009 року спірна квартира №20 була правомірно зайнята позивачами, рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 червня 2009 року в частині об’єднання особових рахунків 2-кімнатної квартири № 20, житловою площею 38,2 кв.м та 2-кімнатної квартири № 22, житловою площею 38,2 кв.м по вул..Маршала Василевського, та визначення наймачем 4-кімнатної квартири №20, житловою площею 76,4 кв.м по вул. Маршала Василевського,46-А [PERSON] слід визнати незаконним. У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз’яснень, що містяться в п.п. 10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», право користування житловим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім’ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім’ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Згідно зі ст..ст.29, 310 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно довідки ЖКП «Південь» від 04.09.2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] – з 06.04.1990 року, [PERSON] – з 13.10.2006 року, [PERSON] – з 06.09.2001 року, [PERSON] - з 12.08.2003 року, [PERSON] – з 17.01.1997 року, [PERSON] – з 12.03.2009 року, [PERSON] – з 11.06.2009 року, [PERSON] – 19.07.2011 року. Як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] та члени її сім’ї в спірній квартирі не проживають з 1993 року, оскільки добровільно виселились з неї, забравши всі свої речі. В квартирі № 20, а з 1996 року і в квартирі [ADDRESS] позивачка та її син, сплачують всі комунальні послуги. До 2009 року будь-яких претензій до [PERSON], [PERSON] про неправомірність їх проживання в кімнаті № 20 відповідачі не ставили, вселитись до квартири не намагались. За такого, суд вважає, що не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин понад встановлені законом строки є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Питання реєстрації позивачів та зняття відповідачів з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України, а тому підстав для задоволення позову у цій частині не вбачається.

Outcome: partial