Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа: [PERSON], про визнання договору недійсним та стягнення грошової суми. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 травня 2010 року її чоловік, [PERSON] уклав Угоду № 0318723 з відповідачем (надалі - Угода). При цьому, після укладення даної Угоди її чоловік вклав кошти на придбання автомобіля на загальну суму 72 969 грн. 13 коп., які він брав із сімейного бюджету, оскільки з 2004 року вони з ним перебувають в офіційному шлюбі. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] в момент укладення Угоди пояснював їй, що ці кошти він витратить на придбання автомобіля в кредит. Разом з тим, позивач наголошує, що зазначена сума, яка була сплачена за Угодою, виходить за межі сум дрібної побутової угоди, а оскільки в момент укладення зазначеної угоди її чоловік не був працевлаштований, зазначені кошти йому надавав позивач, так як він мав основний заробіток в їх сім'ї. Крім того, на думку позивача, в момент укладання Угоди представник відповідача повинен був знати про те, що [PERSON] перебуває у шлюбі з позивачем, так як при оформленні Угоди [PERSON] надав копію паспорта, в якому є дані про його сімейний стан. Проте, оскільки у цій Угоді відсутній підпис позивача як другого із подружжя, це підтверджує відсутність її згоди, а також той факт, що вона не знала та не здогадувалась про укладення даної Угоди. Крім того, позивач відзначила, що вони, як подружжя, виховують двох дітей, у тому числі над одним з них, згідно з Розпорядженням голови Красногвардійської райдержадміністрації від 22 березня 2010 pоку № 212, призначено опікунство. Таким чином, зазначені грошові кошти необхідні були для утримання їх дітей, але оскільки чоловік ввів позивача в оману, переконуючи, що ці кошти він витратить на придбання автомобіля в кредит, свою згоду на укладення цієї Угоди з відповідачем позивач не давала, також як і не надавала згоди на використання даних засобів, як внесків по зазначеній Угоді. На підставі зазначеного та враховуючи те, що грошова сума в розмірі 72 969 грн. 13 коп. виходить за межі дрібної побутової угоди, а також зважаючи на відсутність згоди позивача, як подружжя, на укладення зазначеної угоди, що передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), позивач вважає, що є абсолютні підстави для визнання цієї Угоди недійсною. Крім того, позивач також просить, застосувати, в даному випадку, правові наслідки недійсності правочину, так як це передбачено чинним законодавством України, а саме стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 72 969 грн. 13 коп., яку відповідач отримав від [PERSON] в результаті укладення даної угоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Онищенко О.А. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Крім того, зазначив, що дана Угода не підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації у державному органі, а, виходячи з предмету Угоди, вона не може вважатись такою, що виходить за межі дрібної побутової угоди. У зв'язку з чим вважає, що до таких правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16 листопада 2004 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] (а.с. 24). При цьому, 07 травня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто просто» та [PERSON] укладено Угоду № 0318723 (а.с. 11), а також підписані Додатки №№ 1, 2, 3, 4 до даної Угоди (а.с. 6-12). Предметом Угоди є надання відповідачем [PERSON], який є учасником системи, послуг спрямованих на придбання автомобілю, а [PERSON], в свою чергу, зобов'язаний був сплатити вступний внесок та в подальшому сплачувати щомісячні внески, що і було виконано останнім, про що свідчать копії квитанцій (а.с. 13-22). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, серед іншого, посилаючись на ст. 65 СК України, просить визнати Угоду недійсною, оскільки вона виходить за межі дрібної побутової угоди, а тому зважаючи на відсутність згоди позивача, як одного з подружжя, на укладення зазначеної Угоди, її слід визнати недійсною. Згідно положень ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. При цьому, положеннями ст. 31 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, предметом спірної Угоди є надання послуг з придбання автомобіля, який не виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому суд приходить до висновку, що на її укладання згода другого із подружжя не потребується, а відтак до даних правовідносин норми ст.ст. 61, 65 СК України не можуть бути застосовані. Крім того, слід зазначити, що ч. 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Проте, за своїм правовим характером дана Угода не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, і не стосується безпосередньо цінного майна, а тому позивач помилково вважає за необхідне отримання від неї письмової згоди на підписання Угоди, оскільки надання такої згоди не передбачено чинним законодавством України. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірної Угоди відповідач порушив вимоги ст.ст. 61, 65 СК України та ст.ст. 203, 215 ЦК України, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання Угоди недійсною не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову як в частині вимог про визнання Угоди недійсною, так і в частині застосування правових наслідків недійсності правочину слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 31, 203, 215, 216 ЦК України та

Outcome: dismissed