Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнила, посилаючись на те, що 27.08.2009 року між нею та її сином [PERSON] в Четвертій київській державній нотаріальній конторі було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Позивачка зазначає, що син умовив її це зробити, при цьому обіцяв, що він забезпечить увагою та турботою позивачку довічно, буде щомісячно забезпечувати її продуктами харчування, цікавитись станом здоров»я, забезпечувати необхідним лікуванням та відповідними ліками, сплачувати квартплату та комунальні послуги, слідкувати за технічним станом квартири, при необхідності робити поточний ремонт, надавати їй щомісячно матеріальну допомогу. Однак після укладення договору дарування син різко змінив відношення до позивачки, перестав провідувати, матеріальної допомоги не надавав. [PERSON] сама сплачувала комунальні послуги зі своєї пенсії. 23.07.2012 року син всупереч волі та згоди позивачки помістив її в Київську психоневрологічну лікарню №1 на кілька тижнів. Скориставшись відсутністю матері, [PERSON] замінив вхідні двері на броньовані, позбавивши позивачку доступу до квартири, де знаходяться її речі та документи. Після цього [PERSON] деякий час проживала у доньки [PERSON], поки донька її не вигнала. Тепер позивачка проживає на вулиці, ночує на залізничному вокзалі, іншого житла не має. [PERSON] вважає, що її син [PERSON] своїми діями ввів її в оману, оскільки вона не бажала дарувати йому свою частку квартири, не маючи іншого житла. Як зазначає позивачка, нотаріус, яка посвідчувала договір дарування, не роз»яснювала їй наслідки підписання цього договору, позивачка неправильно сприйняла істотні умови договору, що вплинуло на її волевиявленя, вважала, що укладає договір довічного утримання. Вигнавши позивачку на вулицю, відповідач [PERSON] поставив під загрозу життя та здоров»я матері, що є вчиненням ним протиправних та аморальних дій відносно неї. В подальшому позивачка дізналася, що її дочка продала належну їй 1/2 частину спірної квартири [PERSON], а пізніше відповідач разом з [PERSON] продали спірну квартиру, обманним шляхом змусивши позивачку знятися з реєстрації за адресою спірної квартири. Позивачка просить визнати недійсними договір дарування квартири [ADDRESS] від 27.09.2009 року, а також договір купівлі-продажу вказаної квартири від 29.08.2013 року, визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири, стягнути на її користь з відповідача [PERSON] витрати на юридичну допомогу в розмірі 1 500 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в редакції від 29.11.2013 року з тих же підстав, просили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представники в судовому засіданні позов не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про день і час розгляду справи повідомлений. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є сином [PERSON] 27.08.2009 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Це підтверджується договором дарування частини квартири від 27.08.2009 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-1934 (а.с.60-62). [PERSON] була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі з 24.12.2002 року, що вбачається з довідки КП «Куренівське» від 10.04.2013 року за №3009 (а.с.6). 13.08.2013 року [PERSON] за її заявою була знята з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, що підтверджується копією талону зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання в Україні (а.с. 93). 29.08.2013 року [PERSON] і [PERSON] продали належні кожному з них по 1/2 частини в квартирі [ADDRESS], а [PERSON] купила вказану квартиру. Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.08.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №3221 (а.с. 103-104). Згідно зі ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачка та її представник в судовому засіданні стверджують, що відповідач умовив [PERSON] подарувати йому свою частину квартири за тих умов, що він забезпечить позивачку увагою та турботою, буде щомісячно вносити квартплату та плату за комунальні послуги, забезпечувати продуктами харчування та ліками, слідкувати за технічним станом квартири, при необхідності робити ремонт у квартирі, а також щомісячно надавати матеріальну допомогу. Після укладення договору дарування [PERSON] змінив відношення до позивачки, перестав провідувати, обіцяне не виконував, а 23.07.2012 року всупереч волі позивачки помістив її у Київську міську психоневрологічну лікарню №1 на декілька тижнів. Позивачка та її представник в судовому засіданні посилаючись на те, що [PERSON] помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, не надали жодних доказів на підтвердження своїх доводів, в тому числі на підтвердження тих обставин, що нотаріусом їй не було роз'яснено зміст договору. За клопотанням позивачки в судовому засіданні була допитана в якості свідка її дочка [PERSON], яка пояснила, що з приводу укладення матір'ю договору дарування з [PERSON] їй нічого невідомо, а зі слів матері вона знає, що [PERSON] обіцяв піклуватись про неї, але нічого не робив. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, пояснив, що саме позивачка виявила бажання подарувати йому свою частину спірної квартири, що і було оформлено. Відповідач стверджував, що піклувався про позивачку, постійно відвідував її, приносив продукти харчування, виділив їй кімнату у своєму будинку для проживання, вони разом святкували усі свята та ювілеї, а влітку 2012 року у зв'язку з неадекватною поведінкою [PERSON] за її згоди була поміщена на лікування у Київську міську психоневрологічну лікарню №1, де відповідач її провідував. Відповідач не заперечує проти проживання матері у нього в будинку, де їй обладнана окрема кімната всіма необхідними речами, але позивачка цього не бажає. Відповідач вважає, що проживання позивачки самостійно неможливо за станом її здоров'я. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили ті обставини, що і після договору дарування частини квартири [PERSON] піклувався про свою матір, яка була присутня на всіх святах, а також інколи проживала у будинку відповідача. Сама позивачка в суді також підтвердила ті обставини, що інколи проживала у будинку відповідача, в окремій кімнаті, була присутня на святах. На підтвердження тих обставин, що [PERSON] сплачував за спірну квартиру він надав копії квитанцій (а.с. 63-69). Твердження позивачки про те, що відповідач всупереч її волі помістив її до Київської міської психоневрологічної лікарні №1, спростовуються даними, викладеними у постанові оперуповноваженого Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.08.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 53), в якій зазначено, що за твердженнями в.о. завідуючого відділенням №14 КМКПЛ №1 Колтунова О.В. хвора [PERSON] підписалася в історії хвороби про добровільне обстеження та лікування, а відповідно до висновку лікарів у неї виявлено розлад адаптації, змішаний розлад емоцій і поведінки на фоні загострення особистісних особливостей по емоційно-лабільному типу. Крім того, в серпні 2013 року позивачка самостійно виписалася з спірної квартири. Її твердження про те, що відповідач [PERSON] умовив її виписатися з обіцянкою придбати їй житло спростовуються даними висновку дільничного інспектора міліції Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.10.2013 року (а.с.121-122). У висновку зазначено, що 22.09.2013 року [PERSON] звернулась до міліції з заявою про шахрайські дії дочки, а під час допиту повідомила, що її дочка [PERSON] разом із своїм знайомим [PERSON] незаконно виписали її з спірної квартири, при цьому пообіцявши купити кімнату. Отже, позивачкою не доведений факт помилки при укладенні договору дарування, а тому її позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним не можуть бути задоволені. Відповідно не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цієї квартири. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 16, 229, 717, 722 ЦК України,

Outcome: dismissed