Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 4 323 грн. 71 коп., стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 3 276 грн. 20 коп. та моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Обгрунтовуючи вимоги тим, що він працював на посаді начальника господарського-технічного відділу Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії, 06.08.2013 року був звільнений з роботи за власним бажанням, проте відповідного розрахунку в цей день з ним проведено не було, зокрема нараховану заробітну плату не виплачено, трудову книжку видано, лише 02.09.2013 року, у зв»язку з чим вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Зазначає позивач і те, що вказаними неправомірними діями йому заподіяно моральну шкоду, оскільки порушення його прав на оплату праці призвели до моральних страждань, втрати нормальних життевих зв»язків, яку оцінює у 2000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснив суду, що 06.08.2013 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі Наказу № 979 К від 05.08.2013 року. В день звільнення йому були нараховані кошти заробітна плата в розмірі 4 323 грн. 70 коп. за серпень 2013 року, проте виплачена не була, як і не видано трудову книжку, яку він бажав отримати лише разом із коштами. Тільки 02.09.2013 року йому зателефонували з інституту і повідомили, що він може прийти за трудовою книжкою та належними йому до виплати коштами. Того ж дня він прийшов до відділу кадрів інституту і отримав свою трудову книжку, а коли прийшов отримувати кошти, які були в касі бухгалтерії, касир відмовив йому в їх видачі та сказав, спочатку йти до директора, лише після його особистої вказівки йому їх видадуть. Маючи не дуже добрі стосунки із директором він не захотів до нього йти, зазначаючи, що ці кошти йому належать по праву, і він не має їх випрошувати. Лише 25.09.2013 року ці кошти йому фактично виплатили, а тому просить стягнути середній заробіток за період з 06.08.2013 р. по 25.09.2013 рік. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що 25.09.2013 року позивачу виплачена нарахована йому заробітна плата та компенсація невикористаних днів відпустки в розмірі 4 323 грн. 71 коп., а тому вимога позвача в цій частині позову є неправомірною. Щодо затримки її виплати, то представник пояснив, що вона дійсно була, але не з вини інституту, оскільки Національний науково-дослідний інститут українознавства та всесвітньої історії є бюджетною установою та фінансується шляхом перерахування коштів із Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, а вже потім ці кошти інститутом нараховуються працівникам. Так, в день звільнення позивача коштів інституту перераховано не було, цьому передувала наявна в інституту заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам, яка виникла у зв»язку з необхідністтю розробити новий штатний розклад новим деректором, який не було вчасно розроблено поперенім директором. Лише 28.08.2013 року кошти були перераховані в бухгалтерію інституту, проте оскільки позивач їх не отримав протягом трьох днів, то 03.09.2013 року вони були депоновані і перераховані на казначейський рахунок. Повторно замовивши кошти з казначейського рахунку, позивач їх отримав 25.09.2013 року. Щодо отримання позивачем трудової книжки, то він її отримав 02.09.2013 року, оскільки раніше від цього відмовлявся. Третя особа [PERSON] суду пояснив, що є директором Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії, спочатку мав намір звільнити позивача за відповідною статею, оскільки той порушував трудову дисципліну, недбало ставився до виконання своїх обов»язків, тощо, проте був звільнений за відповідною заявою про звільнення за власним бажанням. Пояснив і те, що в день звільнення позивача коштів в інституті не було, а тому виплачені були пізніше, від отримання трудової книжки в день свого звільнення позивач відмовився, у зв»язку з чим вважає його вимоги безпідставними. На запитання суду відповів, що займана раніше позивачем посада не відноситься до державної служби. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді начальника господарського-технічного відділу Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії, з якої був звільнений за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України на підставі Наказу № 979 К від 05.08.2013 року. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено і те, що 06.08.2013 року позивач будучи присутнім у Національному науково-дослідному інституті українознавства та всесвітньої історії нараховану заробітну плату та компенсацію невикористаних днів відпустки в розмірі 4 323 грн. 71 коп. не отримав, проти чого сторони у судовому засіданні не заперечували, від одержання трудової книжки відмовився, що підтверджується свідченнями свідка [PERSON], яка як завідувач відділу кадрів суду поянила, що трудова книжка позивача була готова до видачі в день його звільнення проте від її отримання він відмовився, оскільки бажав її отримати разом із заробітною платою, на її пропозицію відправити її поштою відмовився, лише 02.09.2013 року за попереднім телефонним дзвінком позивач прийшов та отримав її у віділлі кадрів, коли прибув за заробітною платою, що також підтверджується довідкою № 02/01/01-433 від 12.08.2013 року та узгоджується з поясненнями позивача, який пояснював, що бажав отримати трудову книжку лише із належними йому до виплати коштами, представника відповідача та третьої особи, які також вказували на відмову позивача в її отриманні в день свого звільнення. Отже, з вище викладеного вбачається відсутність порушення прав позивача з боку відповідача в частині видачі трудової книжки в день звільнення позивача, оскільки той самостійно від вказаного відмовився. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 4 323 грн. 71 коп., то в цій частині позову суд відмовляє, оскільки, як встановленому у судовому засіданні та не заперечується позивачем, така разом із компенсацією невикористаних днів відпустки була виплачена [PERSON] 25.09.2013 року, що також підтверджується випискою з рахунку № [NUMBER] за 25.09.2013 року про виплату депонованої заробітної плати за серпень 2013 року. Щодо порушення відповідачем терміну її виплати позивачу, визначеного ст. ст. 47, 116 КЗпП України, то такі дійсно вбачаються, оскільки в порушення вказаних норм вона не була виплачена позивачу в день його звільнення. Посилання представника відповідача та ретьої особи на те, що вазане мало місце не з вини інституту, оскільки він як державна організація, яка фінансується шляхом перерахування коштів із Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України таких коштів в день звільнення позивача не мав, оцінюється судом кретично, з огляду на висловлену в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодаства про оплату праці» позицію щодо того, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності у зв»язку з затримкою розрахунку належних сум при звільненні працівника в день його звільнення, не роблячи при цьому винятку для жодної форми власності роботодавця. Крім того, суд оцінює та надає відповідну оцінку поясненням представника відповідача та свідченням свідка головного бухгалтера вказаного інституту [PERSON] в тій частині, що Національний науково-дослідний інститут українознавства та всесвітньої історії має певну заборгованість перед своїми працівниками, зокрема і мав заборгованість перед позивчем в день його звільнення, яка виникла внаслідок невчасного розроблення та відповідно затвердження нового штатного розкладу, який мав бути затверджений на початку року, проте з вини колишнього директрора інституту його було затверджено лише у червні 2013 року за розробленням його новим директором, що вплинуло на відповідні нарахування та виплати їх працівнкам, що в свою чергу суд вважає виною самого інституту. Також, встановлено і те, що 28.08.2013 року кошти належні до виплати позивачу були фактично перераховані в бухгалтерію інституту та перебували в ній до 03.09.2013 року, після чого були депоновані і перераховані на казначейський рахунок, проте в порушення ст. 116 КЗпП України, чомусь 02.09.2013 року не були виплачені позивачу, який того дня за ними прийшов, отримавши лише трудову книжку та лише при їх повтороному замовленні з казначейського рахунку їх зміг отримати 25.09.2013 року. Ні представник відповідача, ні свідки, які допитувались на заяву відповідача не змогли пояснити чому 02.09.2013 року, коли кошти були наявні в бухгалтерії інституту не були виплачені позивачу, який за ними того дня з"явився, чому суд також надає свою відповідну оцінку та вважає, що в такому випадку заслуговують на увагу пояснення позивача в тій частині, що того дня у їх виплаті йому було безпідставно відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Отже, з огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 06.08.2013 року по день фактичного розрахунку, тобто по 24.09.2013 року включно, яка складає 4 594 грн. 45 коп. та підлягає відповідно стягненню, а позов в цій частині задоволенню. Слід зазначити, що вираховуючи вказану суму середнього заробітку, суд виходив з вимог п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, який визначає, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата та за розрахунком суду складає 131 грн. 27 коп. в день та періоду його нарахування, зокрема з 06.08.2013 року по 24.09.2013 року включно, що складає 35 робочих днів (35 х 131 грн. 27 коп. = 4 594 грн. 45 коп.). Так, середній заробіток позивача складає 131 грн. 27 коп., з огляду на те, що заробітна плата позивача за липень 2013 рік 23 робочих днів склала 2691 грн., за травень 2013 року 18 робочих днів склала 2691 грн., всього 41 робочих днів, заробітна плата 5382 грн., відповідно середній заробіток в день 5382 : 41 = 131, 27 грн. У даному випадку при розрахунку середнього заробітку було взято місяці липень та травень 2013 року, що передували звільненню, оскільки у серпні позивач був звільнений, а в червні перебував на лікарняному, а тому не можуть братись за основу розрахунку середнього заробітку, оскільки не були повними. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У судовому засіданні встановлено, що із позивачем вчасно не було проведено розрахунку в день його звільнення, зокрема не виплачено заробітну плату, у зв»язку з чим суд приймає до уваги посилання позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди, оскільки порушення вказаних прав вплинуло на нормальні життєві устої, в результаті чого він отримав моральні страждання. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди частково та стягнути з Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії моральну шкоду в розмірі 500 грн. виходячи з засад розумності та справедливості, в іншій частині відмовити. За таких обставин суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню в тому обсязі, які зазначені в обґрунтуванні цього рішення. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України його слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial