Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-22 00:00:00

В листопаді 2012 року позивач із вказаним позовом звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва та посилаючись на протиправність рішення Миколаївської міської ради №45/42 від 22 квітня 2010 року в частині п.43 та п. 43.1 щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта, що посвідчує право власності або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] та надання [PERSON] (відповідачу) у власність земельної ділянки, площею 436, кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель за тією ж адресою, та просив скасувати його в цій частині а також скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №867737, виданий 05 березня 2012 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що житлові будинки за адресами [ADDRESS], фактично є однією будівлею, та адресу , [ADDRESS] було виділено з [ADDRESS], при цьому земельною ділянкою, що була відведена для обслуговування вказаної будівлі користувались як власники одного житлового будинку так і іншого, однак після придбання [PERSON] у 2006 році житлового будинку по [ADDRESS], останній заявив про свої права на всю, закріплену за будинком [ADDRESS], земельну ділянку, про що було ухвалено відповідне рішення Миколаївської міської ради та видано державний акт про право власності на земельну ділянку, із чим позивач не погоджується, оскільки на його думку такий державний акт видано в супереч забороні на його видачу, що була накладена ухвалою про забезпечення позову, яка була постановлена Центральним районним судом м. Миколаєва 19 серпня 2010 року та суперечить правовому режиму спірної земельної ділянки, оскільки вважає, що вона має відноситись до фонду земель історико-культурного призначення через те, що закріплена за будинком, який внесено до державного переліку пам'яток історії, а за такого вважає що таким чином порушуються його права та охоронювані законом інтереси, зокрема позбавляє позивача можливості обслуговувати свій житловий будинок та господарські будівлі, а за такого останній просив позов задовольнити. Відповідач звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову та вказав, що від початку будівля, частинами якої на теперішній час вважаються житлові будинки по [ADDRESS], при цьому за вказаною будівлею було закріплено земельну ділянку площею 1949 кв.м. та при цьому згідно умовного плану кожному з співвласників було відведено відповідну частину будівлі та земельної ділянки, а саме: [PERSON] користувався земельною ділянкою загальною площею 1194 кв.м. а [PERSON] - 765 кв.м. В подальшому згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради частину домоволодіння за адресою [ADDRESS], яка була надана у користування [PERSON], було вилучено, при цьому частині будівлі, в якій фактично проживав останній, було вирішено присвоїти статус історико-меморіального пам'ятника, а земельну ділянку, якою користувався [PERSON] відведено для будівництва Миколаївського міжколгоспного інституту «Сільпроект». При цьому вказану установу було зобов'язано надати родині [PERSON] іншу житлову площу. Частина будівлі, в якій проживав [PERSON] свого статусу не змінювала, а площа земельної ділянки, закріпленої за будівлею зменшилась до 650 кв. м. В подальшому частина будинку, щодо якого йдеться, яка належала [PERSON] була передана на баланс інституту «Сільпроект» та фактично перетворена у комунальну квартиру, а інша частина, належна [PERSON], разом із земельною ділянкою, так і залишалась в особистій, а згодом приватній, власності громадян, та у 2006 році була придбана відповідачем по справі. При цьому, щодо посилань позивача на протиправність видачі відповідачу державного акту про право власності на земельну ділянку з підстав наявності заборони на вчинення таких дій, відповідач зазначив, що вказана позивачем ухвала суду, згідно її змісту, була чинною до розгляду справи, в рамках якої її було постановлено, по суті, що відбулось в 2010 році, а за такого ухвала про заборону вчинення певних дій не поширювала свою дію на грудень 2012 року, а щодо посилань позивача на те, що земельна ділянка належить до фонду земель історико-культурного призначення через те, що закріплена за будинком, який внесено до державного переліку пам'яток історії, то відповідач вказував на те, що земельна ділянка була закріплена за житловим будинком [ADDRESS] (частиною будівлі спочатку - [ADDRESS], а згодом - [ADDRESS]), який ніким не визнавався історичною пам'яткою, натомість пам'яткою було визнано ту частину будівлі, якій на теперішній час присвоєно поштову адресу - [ADDRESS], та безпосередньо за якою не було закріплено іншої земельної ділянки, окрім тої, на якій вона безпосередньо знаходилась, а за такого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні з відстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача, [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував на законність оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради та безпідставність позовних вимог. Представник відповідача, Миколаївської міської ради, не заперечувала проти задоволення позову, причини прийняття оскаржуваних рішень та видачу державного акту про право власності на земельну ділянку пояснити не змогла, посилалася на те, що Миколаївська міська рада не може скасовувати самостійно прийняті нею рішення. Представник третьої особи у судове засідання надав письмові пояснення в яких наполягав на задоволенні позову та посилаючись на те, що будинок відноситься до пам'яток історії, а за такого земельна ділянка не могла бути надана у приватну власність, крім того зауважила, що питання про можливість передачі зазначеної земельної ділянки у власність та видачу відповідного державного акту ними не розглядалось оскільки заяв з цього приводу не надходило. Вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши надані суду письмові докази суд встановив наступні факти, обставини та кореспондуючі ним правовідносини: Відповідно до Постанови Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №1423/992/2012, що була винесена судом 20 вересня 2012 року та Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №2-3-2878/07, що було ухвалено 21 листопада 2007 року, зміст яких має для цієї справи преюдиціальне значення, вбачається, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] побудоване ще наприкінці XIX - самому початку XX сторіччя. Рішенням Миколаївського облвиконкому від 02.07.1971 р. № 357 цей будинок включено до державного переліку пам'яток історії місцевого значення, як «Будинок, в якому жили письменник [PERSON] та пропагандист ідей [PERSON] 1881-18882,1902-1937 рр.» . З умовного плану - розділу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] станом на грудень 1950 року, земельна ділянка мала площу 1949 кв.м., а саме домоволодіння складалось з єдиного житлового будинку та допоміжних споруд, що належали на праві спільної часткової власності цим особам. Відповідно до цього поділу кожному співвласнику відійшли відповідні частини житлового будинку та споруд, а також частини земельної ділянки: у користування [PERSON] відійшла земельна ділянка площею 1194 кв.м. /ділянка І/, а у користування [PERSON] - площею 765 кв.м. /ділянка II. 15 квітня 1969 року виконкомом Миколаївської міської Ради депутатів трудящих було прийняте рішення № 712 «Про відведення Миколаївському міжколгоспному інституту «Сільпроект» земельної ділянки під будівництво будівлі інституту по вул. Свердлова на розі з вулицею Артилерійською». Таке рішення було складеного на підставі плану кварталу № 82, де згодом проведена лінія вилучення. Та цим рішенням одночасно вирішено і питання про вилучення земельної ділянки у співвласників домоволодіння [ADDRESS] для державних та громадських потреб для будівництва адміністративної будівлі інституту «Сільпроект» та розміщення історико-меморіального пам'ятника у місті Миколаєві. При цьому, інститут «Сільпроект» зобов'язувався надати житлове приміщення родині [PERSON], саме частину будинку якого належало звільнити і зберегти як історично-меморіальний пам'ятник. Також цим рішенням залишено частину земельної ділянки, що утворилась після відведення земельної ділянки для державних та громадських потреб, для обслуговування частини житлового будинку, що знаходилась у власності [PERSON], оскільки цю частину будинку не планувалося звільнити та надати їй певного статусу чи перевести у державну власність. Відповідно до проведених на той час вимірювань площа такої земельної ділянки становила 650 кв.м. Крім того у відповідності до цього рішення 02.03.1971 року прийнято рішення виконкому Миколаївської міськради депутатів трудящих № 258, згідно якого звільнена в вересні 1970 року 12 частина будинку родини [PERSON], загальною корисною площею 145,5 кв.м., була передана на баланс Миколаївському філіалу інституту «Укрколгосппроект». Тобто була вилучена не тільки частина земельної ділянки, але і частина будинку, що належала [PERSON] на праві особистої власності, і передана у державну власність. Згодом інститут фактично перетворив цю частину будинку в комунальну квартиру, заселивши її декількома сім'ями, але статус пам'ятки історії місцевого значення цієї частини був збережений (рішення Миколаївського облвиконкому від 02.07.1971 р. № 357). З технічних паспортів на домоволодіння, складених до 2003 року вбачається, що та частина будинку, яку згодом придбав [PERSON], визначається у відповідних частках у праві власності, інша частина, яку згодом придбав позивач - просто як квартира [ADDRESS] складався з двох частин, які мали різний правовий статус: одна його частина перебувала в особистій власності громадян та використовувалась для проживання власника та членів його сім'ї (для обслуговування цієї частини була залишена земельна ділянка площею 650 кв.м.) ; друга частина перебувала в державній власності, як основний житловий фонд, а потім у комунальній власності Миколаївської міської громади - квартира [ADDRESS] розподілялась громадянам в порядку, встановленому житловим законодавством, та використовувалась громадянами на підставі договору найму житлового приміщення. В подальшому частина житлового будинку, що перебувала в особистій /згодом приватній/ власності поступово переходила від [PERSON] до інших осіб на підставі відповідних правочинів. Згідно Договору купівлі-продажу від 24 липня 2006 року /номер у реєстрі нотаріальних дій 3900/ та Договору купівлі-продажу від 18 серпня 2006 року /номер у реєстрі нотаріальних дій 4734/ власником 28100 та 72100 часток відповідно цієї частини будинку [ADDRESS] став відповідач [PERSON] Згідно текстів вказаних договорів [PERSON] придбав частки житлового будинку, який розташований на закріпленій за ним земельній ділянці, загальною площею 497 кв.м. Відповідно до пункту 5 Постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року N 562-ХІІ «Про порядок введення в Земельного кодексу Української PCP» власник цього житлового будинку зберігає право користування земельною ділянкою, закріпленою за належним йому житловим будинком, до оформлення ним у встановленому Земельним Кодексом України порядку право власності або права користування земельною ділянкою. Що стосується юридичної долі квартири [ADDRESS], то рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1214 від 29 червня 2004 року цій частині будинку була надана нова поштова адреса: [ADDRESS]; рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1323 від 16 липня 2004 року ця частина, як окремий житловий будинок, була передана у власність [PERSON] При цьому [PERSON], як особа, яка набула право власності на житловий будинок, як роз'яснено у Постанові Пленуму ВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року (в редакції Постанови пленуму ВСУ № 2 від 19 березня 2010 року) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та особливо наголошено у листі Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 - набула і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. На підставі Договору купівлі-продажу від 26.10.2004 року, житловий будинок [ADDRESS] придбав у останньої [PERSON] При цьому в тексті цього Договору немає посилання на будь-яку частину чи площу земельної ділянки. За такого, оспорюване рішення не порушувало та й не могло порушити права позивача ще й тому, що відповідно до укладеного ним же Договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] прав на будь-яку земельну ділянку він не набував, отже, добровільно погодився на такий статус домоволодіння, оскільки за змістом ст.ст. 627- 629 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договорів та зазначення умов договору на свій розсуд і за взаємним погодженням. Щодо посилань позивача на те, що Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №867737 видано всупереч Ухвалі Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №а-5-3729/10 від 19 серпня 2010 року, відповідно до якої Миколаївській міській раді було заборонено вчиняти дії з видачі [PERSON] вказаного акту до закінчення розгляду справи №а-5-3729/10, то в судовому засіданні було встановлено, що зазначені справу було розглянуто судом по суті того ж року, а за такого суд доходить висновку про те, що на час видачі оскаржуваного державного акту про право власності термін дії заходів забезпечення позову, що було вжито відповідно до вказаної ухвали вже минув, а тому такі посилання позивача, викладені у позовній заяві, не є належними. Окрім того, суд окремо зазначає, що при оформленні державного акту про право власності на земельну ділянку відповідно до листа Управління держкомзему у м. Миколаїв від 06.04.2010 року № 483 обмеження земельної ділянки [ADDRESS] згідно даних КООВЗД - відсутні, а також відповідно до наданих суду матеріалів земельна ділянка [ADDRESS] до Державного реєстру нерухомих пам'яток України включена не була. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для індивідуального дачного будівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. (п. 1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 р. № 43). Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 8 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), роз'яснив, що при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Таким чином, виходячи з всього вищевикладеного суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed