Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Корецького районного кооперативно-державного будівельного об»єднання «Корецьрайагробуд» про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те , що з 07 квітня 1989 року по 18 березня 2011 року вона працювала сторожем на Корецькому районному кооперативно-державному будівельному об»єднанні «Корецьрайагробуд». На роботу позивач ходила систематично, прогулів та порушень трудової дисципліни позивач не допускала і претензій до неї не було. Офіційних наказів щодо цього, не видавалося і до відповідальності позивача не притягували. Після 11 жовтня 2011 року позивачу стало відомо, що її звільнено з роботи за ч.4 ст.40 КзПП України з 18 березня 2011 року, відповідно до наказу № 3-х, тобто за прогули. Позивачу додому прийшов рекомендований лист із трудовою книжкою, де був зроблений відповідний запис про звільнення. На конверті про відправлення трудової книжки стоїть штамп почти датований 11 жовтня 2011 року. Наказу про звільнення також для ознайомлення не надавали і під розписку не ознайомлювали. Тому позивач вважає, що звільнення її з роботи по вказаній вище підставі є незаконним та необґрунтованим, оскільки викладені в наказі підстави звільнення не відповідають фактичним обставинам справи. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, додатково пояснили, що в порушення вимог закону пояснень з приводу прогулів від [PERSON] не вимагали. Просять визнати незаконним наказ № 3-х від 18 березня 2011 року про звільнення її з посади сторожа на підставі ч.4 ст.40 КзПП України - за прогули, скасувавши його та поновити її на роботі та стягнути з Корецького районного коперативно-державного будівельного об"єднання "Корецьрайагробуд" на її користь 16631 гривень 04 копійки за вимушений прогул з 18.03.2011 року по 27.12.2013 року, 10000 грн. гривень моральної шкоди та витрати за послуги адвоката. Також, позивач в ході судового розгляду відмовилася від позовних вимог, щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач була звільнена за наказом № 3 від 18.03.2011 року за прогули. Відповідно до актів від 04.03.2011 року в якому було зазначено, що позивач була відсутня на роботі з 01.03.2011 року по 04.03.2011 року та від 15.03.2011 року позивач була відсутня на роботі з 01.03. 2011 року по 15.03.2011 року, від дачі пояснень вона відмовилась.. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що акти від 04.03.2011 року та від 15.03.2011 року вони підписували, але [PERSON] присутня не була, також , що вони не є працівниками "Корецьрайагробуду". Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що здійснював перевірку дотримання трудового законодавства при звільненні [PERSON] і актів від 04.03.2011 року і від 15.03.2011 року не було. Заслухавши пояснення позивача , її представника , представника відповідача, свідків, дослідивши інші докази по справі та оцінивши їх в сукупності , суд вважає , що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено , що згідно трудової книжки [PERSON] була переведена на посаду сторожа до Корецького районного коперативно-державного будівельного об"єднання "Корецьрайагробуд". 18.03.2011 року було винесено наказ за № 3 про звільнення [PERSON] з посади охоронця на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України - за прогули. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3,4,7,8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено один з таких заходів стягнення: догана або звільнення (ст.147 КЗпП України). Для звільнення працівника за такою підставою власнику або уповноваженому ним органу достатньо мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідно до Актів від 04.03.2013 року та від 15.03.2011 року, складених директором об»єднання «Корецьрайагробуд» [PERSON], в присутності свідків в тім, що охоронець [PERSON] на роботу з 01.04.2011 року по 04.03.2011 року та з 01.03.2011 року по 15.03.2011 року не з»явилась, від дачі пояснень відмовилась. Дані, зазначені в останньому акті не співпадають з поясненнями свідків які у судовому засіданні зазначили, що [PERSON] при складанні акту була відсутня. Судом встановлено, що наказом від 18.03.2011р. № 3 [PERSON] звільнена за прогул на підставі частини 4 статті 40 КЗпП України. До [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення, але не відібрано письмового пояснення, що є порушенням частини 1 статті 149 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок. Згідно з пп. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 , записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] не ознайомлена з наказом про звільнення. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що [PERSON] була звільнена з роботи незаконно. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно ч.3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Суд погодився з розрахунком поданим стороною позивача, щодо суми за період вимушеного прогулу в розмірі 16631,04 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд враховує наступне. Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 4), зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки суд прийшов до висновку, що позивачка була незаконно звільнена з роботи, факт порушення її прав у сфері трудових відносин є доведеним. У даному випадку незаконне звільнення позивачки з роботи вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вона вимушена звертатися для захисту її порушених прав до різних установ. Так, щоб захистити свої права позивач зверталась до територіальної інспекції праці у Рівненській області, до прокуратури та врешті до суду з даною позовною заявою. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується пов'язані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 2000 грн. Згідно із статтею 1 Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Матеріали справи свідчать, що представник позивача адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях по даній справі в загальному 7 год. 10 хв., в зв'язку із чим, витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved