Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-10 00:00:00

10 липня 2013 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги уточнили, підтримали та прохали задовольнити. В обгрунування позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбних відносинах з 30 липня 1996 року по 7 липня 2010 рік . 28 лютого 2007 року вона як приватний підприємець в відкритому акціонерному товаристві «Райффазен Банк Аваль»(далі по тексту ВАТ «Райффізен Банк Аваль») отримала кредитні кошти на розвиток бізнесу. Дані кошти вона витратила на поліпшення спільного майна , а саме: 1 березня 2007 року ними були сплачені 37.205.01 грн. за кредитним договором, укладеним 8 квітня 2004 року з публічним акціонерним товариством «Приват Банк» за придбаний автомобіль «Рено»; остання сума була витрачена на добудову будинку [ADDRESS] Харківської області. Після розлучення вона самотужки сплачувала кредит та страхові внески які становлять : тіло кредиту -10 932.12грн.; по сплаті відсотків за користування кредитом 46 830.25 грн. , страхування майна 5 581.99 грн. всього було сплачено 65 309.30 грн. Половина вказаної суми становить 32 654.65 грн. Окрім того ,за вказаним кредитом станом на 1 червня 2013 року є заборгованість в розмірі 77 577.81 грн. вважає ,що половина цієї суми повинна бути стягнута з відповідача. Враховуючи викладене просить суд стягнути з відповідача половину грошей , які вона вже сплатила за кредитним договором від 28 лютого 2007 року , а також половину суми яку вона ще не сплатила. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував , в обгрунування своїх заперечень зазначив ,що позивачка отримала кредит на розвиток свого бізнесу, що зафіксовано у договорі кредиту від 28 лютого 2007 року в п. 2.1. до якого ,він не мав жодного відношення, облаштування їх будинку [ADDRESS] дійсно проводився але не з цих грошей, в той час вони заробляли обидва і використовували гроші по мірі їх надходження. Представник позивача позовні вимоги в судовому засіданні прохала задовольнити в повному обсязі. Суд вислухавши учасників судового процесу , вивчивши матеріали справи дійшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторонами не заперечується той факт ,що з 1996 по липень 2010 року [PERSON] ([PERSON] ) та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах. Свідоцтво ( серія [NUMBER] ) видане ВРАЦС Шевченківського РУЮ Харківської області засвідчує факт того , що 7 липня 2010 року шлюб між [PERSON], [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно призвіще -[PERSON] . Матеріали справи містять договір №012 /07/1 -204-07 від 28 лютого 2007 року, укладеного між ВАТ « Райфазен Банк Аваль» та фізичної особи - підприємцем [PERSON] ,згідно якого ,остання отримала кредитні кошті призначені на розвиток бізнесу. Згідно договору поруки №012 /07/1 -204-07 від 28 лютого 2007 року ,укладеного ВАТ «Райфазен Банк Аваль» та [PERSON] , останній на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язання боржника. З наданих позивачкою в судовому засіданні пояснень вбачається ,що кредитний договір на її ім'я був отриманий враховуючи, що згідно декларацій про доходи , на той час її чоловіка [PERSON] мав незначний дохід. Кредитними грошима вони розпорядились на користь родини : 37 205.00 грн. були витрачені на погашення кредиту , який був отриманий в 2004 році на придбання автомобіля «РЕНО» , якій за рішенням суду про поділ майна подружжя залишився у неї. Остання сума була витрачена на оздоблення будинку [ADDRESS] Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами витрати грошей на родині потреби [PERSON] зазначає: довідку -звіт від 24 жовтня 2013 року № 81-6-00 /3160 БТ , про витрачені кошти відповідно до умов договору №012 /07/1 -204-07 від 28 лютого 2007 року ВАТ «Райфазен Банк Аваль ,згідно якої остання витратила 150 193.00 грн. на придбання будівельних матеріалів, корпусної меблі; меморіальний ордер [NUMBER] від 1 травня 2007 року ,згідно якого ПАТ КБ «Приват Банк» отримав від [PERSON] 37 205.01 грн. в рахунок заборгованості за кредитним договором №НАН2А000080003 ( авто в кредит) укладеного [PERSON] 8 квітня 2004 року; довідку № 692496 від 26 червня 2013 року видану ПАТ КБ «Приват Банк»,згідно якої зазначений кредит погашений. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України, передбачає що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч . 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). З огляду на вказане, суд дійшов до висновку , що вимоги в частині стягнення з [PERSON] частину сплачених за кредитним договором коштів підлягають частковому задоволенню. Як зазначалось позивачкою після отримання кредиту 28 лютого 2007 року , 1 березня 2007 року нею 37 205.01 грн. були сплачені в розрахунок заборгованості за автомобіль «РЕНО». Відповідно до рішення судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2011 року за [PERSON] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності на зазначений автомобіль. Рішення набуло законної сили. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено ,що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній ,господарській або адміністративній справі ,що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі сторони або особа,щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином зазначене майно визнано сумісною власністю подружжя . Враховуючи що 37 205 .01 грн. були сплачені за зазначений автомобіль 1 березня 2007 року , суд дійшов висновку ,що оплата проводилась грошима, отриманими за кредитним договором від 28 лютого 2007 року , а тому половина саме цієї суми підлягає стягненню з відповідача , виходячи з того що боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Відповідачем протилежного суду не надано. Стосовно залишку суми кредиту від 28 лютого2007 року суд дійшов наступного.. Стаття 60 ЦПК України передбачає ,що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п.2 умов кредитного Договору від 28 лютого 2007 року [PERSON] отримала кредитні кошті призначені на розвиток бізнесу. Пункт 6.1. Договору зазначає,що позичальник зобов'язується використовувати кредит на зазначені у договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих процентів на умовах, передбачених цим договором. З довідки - звіту про витрачені кошті відповідно до умов кредитного -договору від 28 лютого 2007 року ,наданих чеків та квитанцій вбачається ,що [PERSON] купувала будівельні матеріали та меблі. Будь - яких заперечень з боку банку ,стосовно того ,що ці гроші були витрачені не за призначенням суду не надано. Жодних переконливих доказів того ,що гроші отримані за кредитним договором були витрачена на оздоблення будинку [ADDRESS], тобто на родині потреби , позивачем суду не надано, як і не надано достовірних доказів того ,що придбані будівельні матеріали та меблів були використані в зазначеному будинку . Стосовно стягнення з [PERSON] половини залишку кредитної заборгованості в сумі 38 788.90 грн. суд дійшов до висновку ,що в цієї частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Фактично позивачка ставить вимогу про розподіл кредитних зобов'язань , які вона має перед ВАТ « Райффазен банк Аваль» .Розподіл заборгованості за кредитним договором є фактично заміною боржника в кредитному договорі, що не може бути здійснено за рішенням суду, оскільки на це потрібна згода кредитора відповідно до ст.520 Цивільного кодексу України, яка передбачає,що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Ця норма є імперативною,та виключає будь - які варіанти щодо заміни боржника без згоди кредитора. ВАТ « Райффазен банк Аваль» до участі у справі не залучався та такої згоди не на надавав. З огляду на вищевикладене , оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їх правову оцінку суд дійшов , що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial