Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Київ від 09 квітня 2013 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ комерційний банк «Приватбанк» і приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймаса Володимира Олександровича про визнання недійсними споживчого кредитного договору та договору іпотеки передано до Кузнецовського міського суду Рівненської області. Ухвалою апеляційного суду м.Київ від 13 червня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено і ухвалу Дніпровського районного суду м.Київ від 09 квітня 2013 року залишено без змін. 25 вересня 2013 року вказана цивільна справа надійшла до Кузнецовського міського суду Рівненської області. У первинній позовній заяві, поданій від імені та в інтересах [PERSON] його уповноваженим представником - [PERSON] до ЗАТ КБ «Приватбанк», представник позивача просила суд визнати недійсним кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року в цілому. Вказані позовні вимоги обґрунтовуються тим, що всупереч вимогам ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.99 Конституції України, ч.1 ст.524 ЦК України, ч.2 ст.189, ч.2 ст.345 ГК України, п.п.1, 4 постанови Кабінету Міністрів України №1998 від 18 грудня 1998 року «Про удосконалення порядку формування цін» предметом (сума, ціна) кредитного договору №ROIAGА00000007, підписаного між [PERSON] і ЗАТ КБ «Приватбанк» 26 липня 2007 року, є кошти в іноземній валюті - євро, а не в грошовій одиниці України - гривні. Згідно з доводами представника позивача вказаним кредитним договором всупереч чинному законодавству України передбачено проведення розрахунків в іноземній валюті - євро без детального розпису сукупної вартості кредиту і всіх супутніх послуг, без графіку платежу, з порушенням договірної рівності сторін, що свідчить про порушення прав [PERSON], як споживача, і застосування до нього відповідачем в цьому договорі несправедливих умов, що заборонено ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». [PERSON] стверджує, що істотна умова зазначеного кредитного договору - предмет (сума, ціна) договору, яка в передбачена в п.7.1. в іноземній валюті - євро, є несправедливою та зумовлює зміну інших його положень, тому згідно з ч.5 і п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» і ст.ст.6, 203, ч.1 ст.215 ЦК України вказаний кредитний договір в цілому підлягає визнанню недійсним. При цьому представник [PERSON] покликається на листи Міністерства економіки України №3802-25/202 від 01 червня 2009 року і №27-19/103 від 08 квітня 1999 року. На думку представника позивача, умови зазначеного кредитного договору щодо умов і порядку погашення кредиту тільки іноземною валютою порушують вимоги ч.1 ст.192, ч.1 ст.533 ЦК України, ч.2 ст.198 ГК України, п.3.3. ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст.32, 35 Закону України «Про Національний банк України», п.4 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні», п.1 ст.1 і ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що підтверджується листом Міністерства економіки України №3804-25/544 від 20 жовтня 2009 року. Вимоги, заявлені до ЗАТ КБ «Приватбанк», також обґрунтовуються недійсністю (нікчемністю) пунктів 2.3.1., 2.3.2. і 2.3.3. вказаного кредитного договору відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України через їх невідповідність ч.2 ст.1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком в односторонньому порядку встановленого розміру процентів. Окрім цього, в позовній заяві, поданій [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON], зазначено, що зазначений кредитний договір порушує принцип рівності сторін, передбачений ст.ст.21, 24 Конституції, ст.1 ЦК України, і згідно з п.4 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» обмежує його права, як споживача, оскільки передбачає велику кількість обов'язків позивача (більше 12 пунктів) і незначну кількість зобов'язань відповідача (6 пунктів) та надає більш як у два рази перевагу відповідача у правах у порівнянні з позивачем. В подальшому представником позивача було змінено предмет спору шляхом подання письмової заяви з наступними вимогами: визнати недійсним кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року в цілому; визнати недійсним договір іпотеки квартири від 26 липня 2007 року; та зобов'язати приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас Володимира Олександровича виключити з реєстру іпотек договір іпотеки квартири від 26 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1285. Окрім доводів, викладених у позовній заяві, представник [PERSON] вказала, що на підставі ч.2 ст.548 ЦК України в зв'язку з недійсністю основного зобов'язання (кредитного договору) правочин щодо його забезпечення - договір іпотеки квартири, підписаний між [PERSON] і ЗАТ КБ «Приватбанк» 26 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] та внесений у реєстр за №1285, підлягає визнанню недійсним. 18 листопада 2013 року [PERSON] подав в суд письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить: визнати недійсним кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року в цілому; визнати недійсним договір іпотеки квартири від 26 липня 2007 року; зобов'язати відповідача провести реституцію - перевести та зафіксувати залишок суми кредиту у національній валюті по курсу, що діяв на момент підписання договору, а також знизити процентну ставку до 7% та не вимагати здійснювати платежі в іноземній валюті; визнати недійсним договір в частині платежів за надані супутні послуги на користь банку та застосувати ст.216 ЦК України - реституцію і та зобов'язати відповідача повернути позивачу зайво сплачені кошти в розмірі 500 євро; зупинити та зняти всі штрафні санкції (неустойку, штрафи, пеню), які були нараховані при заключенні договору з порушенням чинного законодавства; а також зобов'язати приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О. виключити з реєстру іпотек договір іпотеки квартири від 26 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1285. Окрім обставин і доводів, наведених у позовній заяві та заяві про зміну предмету спору, поданих представником позивача - [PERSON], [PERSON] зазначив, що оспорюваний ним кредитний договір, розроблений відповідачем, повинен був містити істотні умови, що передбачені р.р.2, 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України №169 від 10 травня 2007 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.345 ЦК України. Проте, як стверджує позивач, при укладенні вказаного кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» порушило вказані вимоги і ст.ст.628, 638 ЦК України, не надало йому проекту цього договору для повного ознайомлення, обмежило його права щодо внесення своїх пропозицій і змін. [PERSON] вказав на невідповідність п.7.1. зазначеного кредитного договору щодо здійснення розрахунків в іноземній валюті постанові Національного банку України №200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/139923, та Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320, та Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно з доводами позивача відповідачем неякісно надані послуги з оформлення договору, чим обмежено права позивача на поінформованість про кредитні умови, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, належну якість обслуговування та порушено ч.1 ст.4, ч.1 ст.6, п.п.і п.2 ч.2 ст.11 і ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного банку України №169 від 10 травня 2007 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808. Зокрема, [PERSON] стверджує, що перед підписанням вказаного кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» не надав у письмовій формі інформацію про умови кредитування, в тому числі: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому позивач зазначив, що відповідач не повідомив його про ці кредитні умови належним чином, не вказав про позитивні і негативні відмінності форм кредитування, про негативні наслідки оформлення кредиту в іноземній валюті, переліку усіх витрат у гривнях, які позичальник мав понести та фактично поніс при поверненні кредиту, в тому числі з часу фінансово-економічної кризи в Україні, переваги і недоліки укладення кредиту в іноземній валюті, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (переліку усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, тощо). Згідно з доводами [PERSON] ЗАТ КБ «Приватбанк» обмежив його право на належну інформацію та свободу волевиявлення щодо оформлення належного кредиту, який би задовольнив його інтереси. В обґрунтування заявлених вимог позивач також вказав, що зазначений кредитний договір підлягає визнанню недійсним в частині платежів за надані супутні послуги на користь банку та передбачення змін у витратах щодо плати за обслуговування кредиту. При цьому [PERSON] зазначив про відсутність передбачення в умовах вказаного кредитного договору нарахування процентів за розрахунково-касове обслуговування від суми наданого кредиту всупереч п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України №169 від 10 травня 2007 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, та на безпідставне нарахування і стягнення відповідачем плати за видачу кредиту в розмірі 500 (п'ятсот) євро, які в порядку реституції згідно з ст.216 ЦК України підлягають поверненню. Зміст зазначеної заяви позивача свідчить, що через юридичну необізнаність про недоліки оспорюваного ним кредитного договору йому стало відомо від юриста-представника у вересні 2009 року. Окрім цього, [PERSON] вказав, що згідно з меморіальним ордером №1 від 25 липня 2007 року він отримав 201266 (двісті одну тисячу двісті шістдесят шість) грн. 24 коп., справно виконував умови договору до настання економічної кризи, повернувши відповідачу за весь період користування кредитом приблизно 10000 (десять тисяч) євро. В зв'язку з кризовою ситуацією в Україні, підвищенням курсу долара США та євро по відношенню до гривні (з 6,94 грн. до 11,44 грн.) та неповідомленням ЗАТ КБ «Приватбанк» про доцільність переведення валюти в гривню позивач вважає за необхідне і справедливе перевести кредитний договір з іноземної валюти в національну по курсу, який діяв при укладенні кредитного договору, на який розраховували обидві сторони, слідуючи постанові Національного банку України №413 від 04 грудня 2008 року «Про окремі питання діяльності банків», знизити проценту ставку до 7% та не нараховувати штрафи і пені, або привести їх у відповідність до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» - не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. З письмових заперечень ПАТ КБ «Приватбанк» слідує, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним споживчого кредитного договору з мотивів їх безпідставності та необґрунтованості. Таку позицію ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що, воно не нав'язувало позивачу своїх послуг і не вимагало укладення договору, [PERSON] добровільно підписав договір, погодився на всі його умови, при підписанні договорів мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Згідно з доводами відповідача він є добросовісним кредитодавцем, при укладенні кредитного договору [PERSON] був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них і отримав кредит в обумовленій договором сумі. ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо, які передують укладенню договору, а після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, які регулюються спеціальним законодавством в системі кредитування і до спорів щодо виконання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» застосуванню не підлягає. При цьому відповідач зазначив, що в Законі України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти повернення кредиту, за ненадання якої суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену ст.ст.15, 23 цього Закону. Згідно тверджень ПАТ КБ «Приватбанк» в даному випадку підстави для визнання кредитного договору недійсним - відсутні, оскільки, укладаючи із позивачем кредитний договір в іноземній валюті - євро, він діяв відповідно до п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п.2 ст.6 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року на підставі отриманої від Національного банку України згідно з ч.ч.1, 2, 4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення наступних операцій з валютними цінностями: вести рахунки клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України, залучати та розміщати іноземну валюту на валютному ринку України, здійснювати операції за дорученням клієнтів або від свого імені, а саме: з інструментами грошового ринку, з інструментами, що базуються на обмінних курсах та відсотках згідно з Положенням про філію. Відповідач вказав, що відповідно до анкети-заявки на отримання кредиту в кредитному договорі №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року зазначена валюта кредиту - євро та відкрито рахунок в іноземній валюті для зарахування обов'язкових платежів за цим договором, що відповідає ст.192, ч.2 ст.254 ЦК України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року. Згідно з доводами ПАТ КБ «Приватбанк» п.п.в п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, не діє, оскільки на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання і одержання кредитів резидентами в іноземній валюті. Стверджуючи про законність видачі кредиту [PERSON] в іноземній валюті, відповідач покликався на п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України №483 від 14 жовтня 2004 року, згідно з яким використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, який здійснює операції відповідно до банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. За таких обставин, ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що в зв'язку з відсутністю нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Заперечуючи проти позову [PERSON], відповідач зазначив про відсутність підстав для визнання недійсними (нікчемними) п.п.2.3.1, 2.3.2, 2.3.3 кредитного договору, укладеного сторонами до 10 січня 2009 року, оскільки ст.1056-1 ЦК України відповідно до Закону України від 12 грудня 2008 року набрала чинності через десять днів після його опублікування в газеті «Голос України» від 31 грудня 2008 року №250, згідно з ст.58 Конституції України і ч.2 ст.5 ЦК України зворотної дії в часі немає, тому не регулює спірні правовідносини. Окрім безпідставності позовних вимог, ПАТ КБ «Приватбанк» також покликався і на пропущення позивачем строку позовної давності. У письмових запереченнях представник відповідача - Лукашин Є.В. також вказав на безпідставність позовних вимог, заявлених [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», та на подання позовної заяви з пропуском строку позовної давності. Згідно з доводами представника відповідача режим здійснення валютних операцій на території України регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, в ст.1 якого відокремлено операції, пов'язані з використанням валютних цінностей, як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. При цьому Лукашин Є.В. зазначив, що згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, і відповідно до п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, на здійснення яких надає дозвіл Національний банк України. При цьому, покликаючись на п.2.3. гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, представник ПАТ КБ «Приватбанк» вказав, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Згідно з доводами Лукашина Є.В. до моменту укладення із [PERSON] кредитного договору відповідач мав банківську ліцензію №22, видану та зареєстровану Національним багком України 19 березня 1992 року за №92 та дозвіл №22-1, в додатку до якого включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, відповідно до якої і діяв, укладаючи з позивачем кредитний договір в іноземній валюті. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що на час видачі кредиту позивачу в іноземній валюті діючим законодавством не встановлено меж (сум) та термінів такого кредиту, тому відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року вказана операція не потребувала індивідуальної ліцензії Національного банку України. Лукашин Є.В. стверджує, що погашення клієнтом банку кредитного грошового зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним індивідуальної ліцензії Національного банку України, оскільки така операція не є операцією, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, а є операцією щодо повернення валютних цінностей, отриманих у кредит, на здійснення якої одержання індивідуальної ліцензії у Національного банку України ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року не передбачено. При вирішенні даного спору представник відповідача просив суд врахувати правову позицію Вищого спеціалізованого суду України, викладену в постанові №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законами, що надання і одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, і що надання споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється лише після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин маж кредитором та споживачем фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року. При цьому Лукашин Є.В. вказав, що зазначений Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин маж кредитором та споживачем фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року і ст.1056-1 ЦК України, на яку покликається [PERSON] в позовній заяві, не мають зворотної сили і на спірні правовідносини не діють. Згідно з доводами представника ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір і договір іпотеки квартири, які укладені ЗАТ КБ «Приватбанк» із позивачем 26 липня 2007 року, відповідають вимогам цивільного і банківського законодавства, підписані уповноваженими особами, містять всі необхідні істотні умови, включаючи надання валютних кредитів. Представник відповідача також зазначив у письмових запереченнях про безпідставність посилань [PERSON] на порушення при укладенні цих договорів Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, оскільки ненадання інформації про умови кредитування не є підставою для визнання договорів недійсними згідно з ст.215, 1048-1052, 1054-1055, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» і вся необхідна інформація щодо кредиту відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, передбачена в кредитному договорі, надана позивачу та узгоджена з ним, що підтверджується його підписом. У судовому засіданні [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, заявлені до ПАТ КБ «Приватбанк, вказавши суду такі ж обставини, що викладені в його позовній заяві, заяві про зміну предмету позову та в заяві про уточнення позовних вимог. Позивач підтвердив, що він підписав кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року і одержав у відповідача кредит, проте пояснив, що під час його укладення в міру своєї юридичної необізнаності не усвідомлював всіх наслідків і відповідальності підписання цього кредитного договору на умовах, запропонованих відповідачем. Згідно з поясненнями [PERSON] перед підписанням цього договору відповідач не надав йому інформацію про умови кредитування та не дав можливості ознайомитися з проектом договору для отримання його юридичної оцінки у небанківських юристів. При цьому позивач зазначив, що працівники ЗАТ КБ «Приватбанк» лише поверхнево довели йому інформацію про умови кредитування та просив врахувати, що кредитний договір надрукований малим шрифтом, що унеможливило вільне його читання. [PERSON] підтвердив, що до укладення і підписання кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року він бачив, що згідно з умовами цього договору кредит надається в іноземній валюті в євро. З пояснень позивача слідує, що він здійснював погашення кредиту та сплачував відсотки за його користування до економічної кризи в Україні, збільшення курсу євро в порівнянні до національної валюти - гривні і до підвищення відповідачем процентної ставки, після чого втратив фінансову можливість виконувати свої кредитні зобов'язання і за вказаним кредитним договором перед ПАТ КБ «Приватбанк» виник борг, який на теперішній час останнім нереструктуризований. Згідно з доводами [PERSON] відповідач повинен здійснити реституцію і перевести кредитний договір з іноземної валюти в національну валюту по курсу, який діяв при укладенні кредитного договору. При вирішенні даного спору позивач просив суд врахувати безпідставне отримання відповідачем плати за видачу кредиту, яка не передбачена умовами кредитного договору і суперечить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, а також те, що наявний у нього екземпляр кредитного договору не містить підпису представника ЗАТ КБ «Приватбанк», що є додатковою підставою для визнання кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року недійсним. За таких обставин, [PERSON] вважає, що кредитний договір є недійсним, відповідно тягне за собою недійсність пов'язаного з ним договору іпотеки квартири від 26 липня 2007 року та є підставою для здійснення приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О. виключення цього договору з реєстру. В подальшому позивач не з'явився у судове засідання, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений судом про час, дату і місце розгляду справи. 23 грудня 2013 року [PERSON] в телефонограмі просив здійснити розгляд даної цивільної справи без його участі та надав письмову заяву про приєднання до матеріалів справи наявного в нього екземпляру кредитного договору. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від позивача в суд не надходило. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Лукашин Є.В. у судовому засіданні не визнав позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову [PERSON] Лукашин Є.В. зазначив, що кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року і договір іпотеки квартири від 26 липня 2007 року укладені із позивачем без порушення законодавства та з дотриманням усіх вимог для такого роду договорів. Згідно з доводами представника ПАТ КБ «Приватбанк» в цих договорах чітко відображена вся інформація щодо кредиту та зазначені всі умови кредитування і погашення кредиту, з якими [PERSON] був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчать його особисті підписи. Стверджуючи про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог, Лукашин Є.В. вказав на відсутність жодних обмежень щодо кредитування в іноземній валюті на момент укладення цих договорів та на здійснення таких операцій щодо надання кредиту в іноземній валюті і повернення кредиту в тій самій іноземній валюті без одержання індивідуальної ліцензії у Національного банку України згідно з ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року. Представник відповідача просив суд врахувати непов'язаність позовних вимог [PERSON] щодо визнання правочинів недійсними із вимогами про встановлення процентної ставки та переведення кредиту в гривневий еквівалент, а також пропущення позивачем строку позовної давності. Приватний нотаріус Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О. у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про час, дату і місце розгляду справи. У письмовій заяві від 17 жовтня 2013 року приватний нотаріус Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О. просив суд розглянути дану справу без його участі та зазначив про безпідставність позовних вимог [PERSON], заявлених до нього, з мотивів здійснення з 01 січня 2013 року згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрації зняття заборон відчуження нерухомого майна, накладених у зв'язку з посвідченням договорів іпотеки, та виключення записів про реєстрацію іпотек, Державною реєстраційною службою. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши доводи обох сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суд дослідив і оцінив у сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, та прийшов до висновку, що позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» і приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О. про визнання правочинів недійсними, застосування реституції, повернення зайво сплачених коштів, зупинення та зняття неустойки та виключення записів про реєстрацію іпотеки, є необґрунтованим і безпідставним, тому задоволенню не підлягає. Такий висновок суду ґрунтується на наступних встановлених по справі обставинах. 26 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №ROIAGА00000007 (згідно з п.п.1.1.-1.3, 7.7., 8.1., 8.2.), умовами якого передбачено наступне. Банк зобов'язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 7 договору. Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Номер рахунку зазначений у п.7.2 договору. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред'явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором зазначено в п.7.3 змінної частини договору, а також всі інші види, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором. Згідно з п.2.1.1. цього кредитного договору банк зобов'язується: надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених п.2.2.7 даного договору. Відповідно до п.п.2.2.1.-2.2.4. зазначеного кредитного договору позичальник зобов'язується: використати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку винагороду згідно з п.п.7.1 та 6.2 даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.7.1 та п.2.3.3 цього договору. Пунктом 2.2.7. вказаного кредитного договору передбачено, що позичальник надає банку належним чином оформлені згідно п.7.3 цього договору договір іпотеки, поруки й т.ін. для забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, договір страхування заставного майна (на вимогу банку - у випадку укладання договору іпотеки згідно п.7.3 цього договору, договір страхування наземного транспорту і договір особистого страхування позичальника (на вимогу банку). Під оформленням договорів іпотеки/поручительства належним чином» сторони розуміють: укладання позичальником й/або іншими іпотекодавцями/поручителями договору (-ів) іпотеки/поруки, їхнє нотаріальне посвідчення (за згодою сторін або відповідно до законодавства) іншу передбачену законодавством або самим договором іпотеки/поруки процедуру реєстрації відносин іпотеки/поруки; письмове узгодження з банком договорів страхування, у т.ч. вибір страхувальника, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страхувальником договорів страхування й документів, які підтверджують сплату страхових платежів. Письмовим узгодженням банку є віза вповноваженого представника банку на договорах страхування. У випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3. даного договору. Позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою і позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за її користування, відповідно до п.п.3.2, 3.8. даного договору. Згідно з п.2.3.1.-2.3.3. даного кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. За своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якого вона встановлюється, що є зміною умов даного договору. При виникненні кожного з наступних подій: - відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п.2.2.7 даного договору; порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору, у т.ч. при порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцями зобов'язань по договорах іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, у т.ч. при порушенні порядку зміни предмета іпотеки; порушення судом справи про визнання позичальника недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно позичальника; неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, з будь-якої причини (у т.ч. втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин); встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в даному договорі, договорі іпотеки або інших документів, представлених позичальником або іпотекодавцем; пред'явлення третіми особами вимог для забезпечення й/або порушення іпотекодавцем (-ями) зобов'язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором; надання позичальником або іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку; настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна, або договором особистого страхування, або договору страхування наземного транспорту; винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів; банк на власний розсуд має право а) змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст.212, 611, 651 Цивільного кодексу України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором; або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором; або: в) згідно ст.651 Цивільного кодексу України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань. У випадках: - затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; - перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; - іншого істотного порушення умов даного договору, позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов даного договору, вимога банку втрачає чинність. У випадку смерті позичальника банк має право в односторонньому порядку: - розірвати даний договір; або - зменшити розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. Відповідно до п.п.3.1.-3.2., 3.4., 3.7., 3.8. зазначеного кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному п.7.1 змінної частини даного договору. Згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п.7.4. змінної частини цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п.1.1. суму щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п.1.1). При встановленні банком у порядку, передбаченому п.2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки. Нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Позичальник сплачує банку винагороду в розмірі й у строки, зазначені в п.7.1 даного договору. Якщо згідно п.7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться. При непогашенні кредиту в строки, зазначені п.7.1 і п.2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Пунктами 4.1., 4.2. вказаного кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. У випадку невиконання банком зобов'язань по видачі кредиту згідно п.2.1.1 даного договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п.2.2.7. даного договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов'язання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.6. даного договору). Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Згідно з п.5.1. зазначеного кредитного договору даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п.7.1, а також сплати страхових платежів, згідно п.п.2.1.3., 2.2.7 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. У відповідності до п.п.5.4., 6.2.-6.5. даного кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову. При невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2., 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Відповідно до п.п.7.1.-7.4. вказаного кредитного договору банк зобов'язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом: 26 липня 2007 року по 25 липня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної лінії (далі - «кредит») у розмірі 29000 (двадцять дев'ять тисяч) євро на наступні цілі: споживчий під заставу нерухомості, а також у розмірі 2916 (дві тисячі дев'ятсот шістнадцять) євро 42 центи на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 (нуль цілих вісімдесят чотири сотих) % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) від суми виданого кредиту щомісяця та 1,5 (одна ціла п'ять десятих) від суми кредиту на момент надання кредиту від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «20» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 444 (чотириста сорок чотири) євро 78 центів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1). У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) передбаченого графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін.платежам. Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред'явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає - трикімнатна квартира за адресою [ADDRESS] також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором. Згідно ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,28 (дві цілих двадцять вісім) % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. З наведених обставин судом встановлено, що кредитний договір №ROIAGА00000007, який укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 26 липня 2007 року у письмовій формі, містить чіткі умови, що вільно і доступно читаються, та є двостороннім правочином, яким передбачено права, обов'язки та відповідальність обох сторін, як ЗАТ КБ «Приватбанк», так і [PERSON], що є цілком справедливим. Вказаний кредитний договір є укладеним та діючим, оскільки підписаний він обома сторонами - уповноваженим представником ЗАТ КБ «Приватбанк» - Осмолович М.В. і [PERSON] із зазначенням дати укладення - 26 липня 2007 року, що підтверджується екземпляром, наданим суду представником відповідача - Лукашиним Є.В. Статтями 1054, 1055 ЦК України в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин сторін, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зазначений кредитний договір №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року відповідає вказаним положенням ст.ст.1054, 1055 ЦК України. У кредитному договорі №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року детально наведена сума кредиту - у розмірі 29000 (двадцять дев'ять тисяч) євро на споживчі цілі під заставу нерухомості, а також у розмірі 2916 (дві тисячі дев'ятсот шістнадцять) євро 42 центи на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, передбачено розмір відсотків за користування кредитом - у розмірі 0,84 (нуль цілих вісімдесят чотири сотих) % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту - у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) від суми виданого кредиту щомісяця та 1,5 (одна ціла п'ять десятих) від суми кредиту на момент надання кредиту від суми виданого кредиту, та порядок і строк погашення заборгованості за цим договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам і винагороди, та повинно здійснюватися позичальником з «15» по «20» число кожного місяця (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) шляхом надання банку коштів (щомісячного платежу) у сумі 444 (чотириста сорок чотири) євро 78 центів. Вказаний кредитний договір також містить розмір пені - 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки, яку позичальник зобов'язаний сплатити банку в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати при порушенні ним будь-яких зобов'язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, а банк має право нарахувати. Отже, сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин сторін, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні сторонами спірного кредитного договору судом не встановлено. Наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача в даному випадку позивачем не доведено. Згідно з умовами кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року [PERSON] одержав кредит в іноземній валюті - євро та має зобов'язання повернути цей кредит в тій же самій іноземній валюті - євро в тому ж розмірі зі сплатою передбачених цим договором відсотків і винагород. Пунктом 2.3.1. зазначеного кредитного договору передбачено право ЗАТ КБ «Приватбанк» на збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки за користування кредитом. Вказані умови кредитного договору відповідають ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та узгоджені обопільно підписантами договору - представником ЗАТ КБ «Приватбанк» - Осмолович М.В. і [PERSON] в момент його укладення - 26 липня 2007 року. Частина 3 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, на яку покликається позивач), про те, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, в даному випадку не поширюється на умови спірного кредитного договору, оскільки набула чинності 10 січня 2009 року, тобто після укладення сторонами кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року, та не має зворотної сили. Доводи [PERSON] в цій частині заявлених вимог не ґрунтуються на положеннях законодавства, чинного в момент укладення кредитного договору. При цьому суд врахував, що відсотки (процентна ставка) є платою за користування кредитом, а не цивільною відповідальністю позичальника. Згідно з ч.1 ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В даному випадку ЗАТ КБ «Приватбанк» (нині - ПАТ КБ «Приватбанк») при укладенні кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року із [PERSON] в іноземній валюті - євро діяв правомірно на підставі банківської ліцензії №22, виданої Національним банком України 04 грудня 2001 року ЗАТ КБ «Приватбанк», зареєстрованому Національним банком України 19 березня 1992 року за №92, на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та згідно з дозволом №22-1, виданим Національним банком України 04 грудня 2001 року ЗАТ КБ «Приватбанк» на право здійснення банківських операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 і ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком №22-1 від 04 грудня 2001 року до цього дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Отже, відповідач після отримання у встановленому законом порядку відповідно до ст.ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначених банківської ліцензії на здійснення валютних операцій та письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 р.II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, в тому числі [PERSON], на підставі пункт 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року. Доводи позивача щодо недотримання відповідачем вимог п.п.в п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, є безпідставними, оскільки законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. За таких обставин, ця норма застосуванню не підлягає. Окрім цього, суд врахував, що згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 483 від 14 жовтня 2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 р.II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Слідуючи правовій позиції Вищого Спеціалізованого суду України, викладеній у Постанові Пленуму №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Положення абзацу 3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким забороняється надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України, не поширюється на спірні правовідносини сторін, оскільки кредитний договір №ROIAGА00000007, укладений сторонами по справі 26 липня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року. В забезпечення виконання [PERSON] зобов?язань за кредитним договором №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року, 26 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON], [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки квартири №ROIAGА00000007, за яким предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м. Вказаний договір іпотеки квартири підписаний його сторонами, в тому числі [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 26 липня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1284 із накладенням 26 липня 2007 року заборони відчуження зазначеної в договорі квартири до припинення дії цього договору, що зареєстровано в реєстрі за №1285. Судом встановлено, що зазначений договір іпотеки містить всі істотні умови для даного виду договорів і не суперечить законодавству, чинному на момент його укладення. При цьому суд прийняв до уваги, що в даному випадку цей договір іпотеки квартири оспорюється позивачем виключно з підстав недійсності, на його думку, кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року. Згідно з ст.ст.203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В даному випадку судом не встановлено обставин, які б свідчили про недотримання сторонами вимог ст.203 ЦК України при укладенні 26 липня 2007 року вищевказаних кредитного договору №ROIAGА00000007 і договору іпотеки квартири №ROIAGА00000007. Підстави для визнання цих договорів недійсними - відсутні. Недійсність зазначених договорів прямо законом, діючим в момент їх укладення, не встановлена. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. При вирішенні даної цивільної справи судом не встановлено підстав для визнання недійсними кредитного договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року і договору іпотеки квартири №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року. За таких обставин, підстави для застосування реституції та положень ст.216 ЦК України, а також для виключення записів про реєстрацію іпотеки - відсутні. Вимоги про повернення зайво сплачених коштів в розмірі 500 (п'ятсот) євро, фіксування залишку суми кредиту в національній валюті по курсу Національного банку України, що діяв на момент підписання кредитного договору, та про зупинення і зняття неустойки [PERSON] недоведені. Самі по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти, фінансова криза в Україні та інші зміни обставин після укладення правочинів не являються підставами для визнання їх недійсними. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Отже, валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті несе споживач. Окрім цього, судом встановлено, що з даним позовом про визнання правочинів недійсними, застосування реституції, повернення зайво сплачених коштів, зупинення і зняття неустойки та виключення записів про реєстрацію іпотеки [PERSON] звернувся в Дніпровський районний суд м.Київ, подавши через поштовий зв'язок, лише 04 жовтня 2012 року, що свідчить про сплив позовної давності та наявність підстав для відмови в позові з цих підстав згідно з ч.4 ст.267 ЦК України. Проте, оскільки в даному випадку судом встановлено, що вказані вимоги [PERSON] є необґрунтованими, відмовити в їх задоволенні необхідно саме з мотивів безпідставності позову. Враховуючи викладене, на підставі ч.1 ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 203, 204, 215, 216, 533, 1054, 1055 ЦК України, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року,

Outcome: dismissed