Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-17 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 30 серпня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить виселити її з будинку № 18 по вулиці Підгірній в м. Чернігові без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що 27 грудня 2001 року дозволив [PERSON], яка була його знайомою та не мала місця проживання, проживати в даному житловому приміщенні безоплатно. Через півтора місяці після цього, відповідачка не знайшла іншого житла, а тому, на її прохання, позивач дозволив їй проживати у його будинку й наділі безоплатно з відповідною реєстрацією місця проживання. Договір найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. На даний час позивач вирішив здійснити відчуження будинку, а тому поставив перед [PERSON] вимогу про негайне виселення та зняття з реєстрації, проте відповідач відмовилась добровільно виселитись, а тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов та просили суд його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснивши, що відповідач проживає в [INFO] з 27 грудня 2001 року і по теперішній час не як тимчасовий мешканець, а як дружина. Придбання будинку здійснювалось за спільні кошти, частину яких позивач брав у борг у її родичів та знайомих. За взаємною згодою право власності на житловий будинок було зареєстровано за [PERSON], а подальше його облаштування здійснювалось спільно за її безпосередньою участю. Також відповідач наголошувала на тому, що вселялась у вказаний житловий будинок не як тимчасовий мешканець, а як особа, яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, а отже відсутні підстави для її виселення та зняття з реєстрації. Представник третьої особи до суду не зявився, про час і місце розгляду справи оповіщений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 19/50 частин житлового будинку №18 по вул. Підгірній у м. Чернігові, придбаних ним за договором купівлі-продажу частини жилого будинку від 26 жовтня 2001 року (а.с. 6). Як вбачається з Домової книги на будинок № 18 по вул. Підгірна в м. Чернігові, 27 грудня 2001 року разом з позивачем в даному будинку зареєстрована на 1,5 місяці [PERSON], а 28 лютого 2002 року постійно (а.с.15). Позивач, вважаючи відповідача тимчасовим мешканцем, просить, на підставі ст. 98 ЖК України, виселити її з належної йому частини будинку та зобовязати Деснянський районний відділ у місті Чернігові управління Державної міграційної служби у Чернігівській області зняти з реєстраційного обліку. Відповідно до положень ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Проте на правовідносини, які виникли між сторонами, норми ст. 98 ЖК України, не поширюються, оскільки вони регулюють правовідносини в будинках державного житлового фонду, а не в будинках приватного житлового фонду, до яких відноситься належна позивачу на праві приватної власності частина будинку, а тому в задоволенні позову з цієї підстави належить відмовити. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частин 2 та 3 статті 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Згідно зі ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як вбачається з показань свідка [PERSON], сусіда сторін з моменту їх заселення, позивача та відповідача у справі він завжди вважав подружжям, часто бачив [PERSON] на подвірї, сприймав її як господарку. Свідок [PERSON], сусідка сторін та власниця іншої частини будинку, показала, що сторони разом обирали будинок для проживання, їздили до нотаріуса, вона була на їхньому новосіллі та сприймала як сімю, оскільки вони робили все разом. Свідок [PERSON], співробітниця відповідача, показала, що у 2005-2006 роках безоплатно допомагала сторонам з ремонтом оселі, сприймала їх як сімю, оскільки, зокрема, відповідач протягом тривалого часу періодично прала речі позивача на роботі. Свідок [PERSON], який за платню робив ремонт у спірному будинку у 2010 році, показав, що сприймав відповідача як господиню будинку, оскільки вона в присутності позивача завжди давала вказівки щодо деталей ремонту. Свідок [PERSON], рідна сестра відповідача, показала, що вона зі сторонами обирала спірний будинок, відповідач планував жити разом з позивачем однією сімєю, представляв її як свою дружину. Її сімя та сторони майже усі свята святкували разом. Під чач ремонту в будинку відповідач готувала їжу для робітників. Також ворота, хвіртка та паркан були надані її та відповідача батьками. Свідок [PERSON], чоловік дочки відповідача, показав, що у 2001 році давав сторонам у позику кошти у сумі 700 дол. США на купівлю спірного будинку, які позивач повернув. До 2010 року він разом зі своєю сімєю двічі на місяць були в гостях у сторін, а його син, навіть, називає до цього часу позивача дідусем. Свідок [PERSON] показала, що знає сторін з 2000 року, спілкувалась з ними часто та завжди сприймала як сімю, позивач у її присутності представляв відповідача як свою дружину, вони вели спільне господарство. Свідки [PERSON] та [PERSON] не спростували вищевказані показання свідків. При цьому останній, навіть, припустив, що сторони були співмешканцями. Отже, з показань допитаних судом свідків, а також фотографій (а.с. 39-44), можна зробити висновок про те, що відповідач з часу придбання позивачем будинку постійно проживала разом з ним та вела спільне господарство, а відтак в силу положень ст. 156 ЖК України, є членом сім'ї власника жилого будинку та користується жилим приміщенням нарівні з ним, враховуючи також і те, що при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, навіть, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог щодо виселення [PERSON] з будинку № 18 по вул. Підгірна в м. Чернігові. Також не підлягає задоволенню і позовна вимога про зобовязання Деснянського районного відділу у місті Чернігові управління Державної міграційної служби у Чернігівській області зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, оскільки дана вимога є похідною від першої, а також виходячи і з того, що Деснянський РВ у місті Чернігові УДМС у Чернігівській області не є відповідачем, а бере участь у справі в якості третьої особи.

Outcome: dismissed