Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02 липня 2005 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей у сторін немає, однак сімейне життя з відповідачем не склалося через непорозуміння на побутовому ґрунті, відсутність спільних інтересів, різні погляди на подружні відносини, через що втрачене почуття любові, поваги, припинені шлюбні відносини і спільне господарство з січня 2011 року. Спір з приводу поділу спільного майна відсутній. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02 липня 2005 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №480 та підтверджується свідоцтвом про шлюб в копії (а.с.5). В період шлюбу діти у сторін не народжувались. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин непорозуміння на ґрунті побутових проблем, різні характери і погляди на подружні відносини, через що шлюбні стосунки між подружжям припинені з січня 2011 року, з цього часу сторони спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, те, що позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін, як подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, їх шлюб необхідно розірвати. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на її рахунок.

Outcome: approved