Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-19 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) в судовому засіданні 20 листопада 2013 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. У вересні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до територіальної громади Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, [PERSON] про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. Зазначала, що з 1974 року проживає в [INFO], який її чоловік [PERSON], маючи усі необхідні дозвільні документи, збудував у 1969 році. Посилаючись на те, що після смерті [PERSON] вона позбавлена можливості оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, [PERSON] просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на вказаний будинок у порядку ст.344 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). Під час розгляду справи [PERSON] змінила підставу позову та просила визнати за нею право власності на1/2 частину будинку як спільну сумісну власність подружжя та право власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка [PERSON]. В обґрунтування вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку як спільну сумісну власність подружжя [PERSON] послалась на те, що з початку 1970-х років спільно проживала разом з [PERSON] у вищевказаному будинку. При цьому вона за весь час проживання приймала участь у здійсненні поточних та капітальних ремонтів у будинку, за рахунок спільних коштів змінювали його планування та перебудови, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилася. За таких обставин вважала, що даний будинок є об’єктом спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти первісного позову, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на жилий будинок у порядку спадкування за заповітом, посилаючись на наявність заповіту [PERSON] на її користь, яким спадкодавець заповідав їй ? частину будинку №52 по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області. Звернення до суду із зустрічним позовом, як і первісний позивач, мотивувала тим, що після смерті [PERSON] вона позбавлена можливості оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок та відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Під час розгляду справи [PERSON], не змінюючи підстав позову, збільшила заявлені вимоги, а саме прохала визнати за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які нею були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити. Позицію позивача [PERSON] підтримали її представники [PERSON] та [PERSON], надавши судові відповідні пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на те, що [PERSON] не було надано доказів на обґрунтування доводів щодо обставин, пов’язаних із спільним проживанням з [PERSON] з початку 1970-х років, здійснення ними поточних та капітальних ремонтів, перепланувань у будинку, його вартості до початку спільного проживання та зміни вартості в результаті такого проживання, спільного ведення домашнього господарства, тощо. Одночасно [PERSON] підтримала заявлені зустрічні вимоги по підставах, які нею були викладені в позовній заяві, надала відповідні пояснення та прохала зустрічний позов задовольнити. Пояснила, що після смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась та не є такою, що прийняла спадщину відповідно до положень ст.1268 ЦК України. За таких обставин [PERSON] вважала, що право на неприйняту ? частку спадкового майна за заповітом перейшло до неї. Погодилася з тим, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] має право на обов’язкову частку у спадщині як непрацездатна вдова. При цьому, у разі відсутності заповіту, спадкування за законом здійснювалося би у рівних частинах (по ? частині) між [PERSON] з одного боку, та нею і братом [PERSON] за правом представлення з другого боку, оскільки єдиною донькою спадкодавця [PERSON] була їх мати [PERSON], яка померла 20 березня 1996 року. [PERSON] відмовився від прийняття належної йому частки спадщини за законом на користь [PERSON], про що подав відповідну заяву до нотаріальної контори. Посилаючись на положення стст.1241,1266,1275 ЦК України, [PERSON] вважала, що за таких обставин [PERSON] має право на успадкування 1/4 частини спірного житлового будинку, а вона на його 3/4 частини відповідно. Представник Розівської селищної ради [PERSON], як відповідача по справі, в судовому засіданні позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не визнав, оскільки вважав, що зазначені особи вчинили дії щодо прийняття спадщини після померлого [PERSON]. Таким чином, за наявності спадкоємців, які прийняли спадщину, територіальна громада не є належним відповідачем по справі. Представник нотаріальної контори [PERSON] в судовому засіданні підтримала доводи, наведені [PERSON] у зустрічному позові, надавши відповідні пояснення, проте прохала вирішити справу за розсудом суду. Представник третьої особи БТІ КП «Розівський комунгосп» був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з’явився. У письмовій заяві третя особа прохала суд розглянути справу за відсутності свого представника. Таким чином, неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, що узгоджується із положеннями стст.158,169 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. У 1969 році [PERSON] збудував будинок №44 по вул.Гоголя в смт Розівка Розівського району Запорізької області, нумерація якого була змінена на №52 (т.1 а.с.60,61,65-68,70-72). 19 квітня 1974 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Розівською селищною радою Куйбишевського району Запорізької області, актовий запис №9. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Солях» (т.1 а.с.59). З 13 лютого 1971 року [PERSON] зареєстрована та постійно проживає до теперішнього часу у вказаному будинку (т.2 а.с.9-11, 152-158). [PERSON] є онукою [PERSON], якій у 1998 році після одруження з [PERSON] було присвоєно прізвище «Карнаух» (т.1 а.с.23-25,53,55,64, т.2 а.с.14,40-41,44-45). [PERSON] є онуком [PERSON] (т.1 а.с.55, т.2 а.с.40-41,43). [PERSON], яка є матір’ю [PERSON] і [PERSON] та рідною дочкою [PERSON], померла 24 березня 1996 року (т.1 а.с.57, т.2 а.с.42). [PERSON] помер 02 грудня 2011 року (т.1 а.с.58). За правилами стст.1216,1217,1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов’язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов’язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з чч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття не проживає постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкодавець [PERSON] за життя на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме належний йому житловий будинок заповів [PERSON] та [PERSON], про що складено заповіт від 28 листопада 1996 року (т.1 а.с.22,63). [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом (т.2 а.с.89,100,102-103). [PERSON] відмовився від прийняття належної йому частки спадщини за законом на користь [PERSON], про що подав відповідну заяву до нотаріальної контори (т.2 а.с. 99). Спадкоємець за заповітом [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась та не може бути визнана такою, що прийняла спадщину відповідно до положень ст.1268 ЦК України. [PERSON] і [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме на вищевказаний житловий будинок (т.1 а.с.62, т.2 а.с.47,48). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. З матеріалів справи, а саме із зведеного оціночного акту по будинковолодінню №44 по вул.Гоголя в смт Розівка Куйбишевського району Запорізької області, поповерхового плану зазначеного будинку, свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, висновку про реєстрацію будинковолодіння, технічного паспорту на будинок та плану земельної ділянки вбачається, що [PERSON] на законних підставах набув права власності на спірний житловий будинок, який входить до складу спадщини (т.1 а.с.52,60,65-72). Суд дійшов висновку про те, що спірний будинок належав [PERSON] на праві приватної власності і він не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], як вважає остання. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. Згідно з ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім’ю України (далі – КпШС України), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст.57 Сімейного кодексу України (далі – СК України). Відповідно до ст.25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Позивачем [PERSON] не було надано суду будь-яких належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також нею не надано суду належних доказів, що за її участі у будинку проводився поточний та капітальний ремонт, перепланування. Таким чином, позивачем [PERSON] не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову як такого, що не доведений, в частині заявленої вимоги про визнання права власності на ? частину спірного будинку як спільну сумісну власність подружжя. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON] в частині заявлених вимог до [PERSON], суд виходить із положень ст.1241 ЦК України, за змістом якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Чинне законодавство закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій розсуд. Разом з тим, у ст.1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання визначеної (обов'язкової) частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Статтею 26 вказаного Закону, яка була чинною на час відкриття спадщини, для жінок визначено пенсійний вік 55 років. Відповідно до ст.1241 ЦК України обов'язкова частка у спадщині визначається у розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Право на обов'язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця. На час смерті чоловіка [PERSON] досягла пенсійного віку (55 років), тобто була непрацездатною, тому вона має право на обов'язкову частку у спадщині, а саме на ? частину спірного житлового будинку. Враховуючи положення стст.1241,1266,1275 ЦК України, суд погоджується із доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що у зазначеному будинку вона має право на його ? частини. Враховуючи викладене, суд відповідно дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] і зустрічного позову [PERSON] в частині вимог до Розівської селищної ради, суд виходить з наступного. [PERSON] і [PERSON] звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] (т.2 а.с.89,100,102-103). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). За змістом ст.392 ЦК України належним відповідачем є особа – учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від спадщини, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що Розівська селищна рада не є належним відповідачем за позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON], оскільки не є особою, з якою у позивачів виник матеріально-правовий спір. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами. Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з [PERSON] в сумі 69 грн. 54 коп., виходячи з розрахунку: 6953 грн. 50 коп. (розмір задоволених позовних вимог, який відповідає вартості 1/4 спірного будинку, виходячи з визначеної ціни позову) * 278 грн. 14 коп. (сума сплаченого судового збору) / 27814 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 69 грн. 54 коп.. Крім того, при пред’явленні позову до суду [PERSON] був частково сплачений судовий збір в сумі 260 грн. при визначеній ціні позову 27814 грн. за вимогами майнового характеру (т.1 а.с.10-11,13). За таких обставин суд приймає рішення про стягнення з позивача [PERSON] частини несплаченого судового збору в сумі 18 грн. 14 коп.. Оскільки зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині вимог до [PERSON] задоволені, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат в сумі 208 грн. 61 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред’явленні позову до суду за ціною позову 20 860 грн. 50 коп. (т.1 а.с.48 , т.2 а.с.35).

Outcome: partial