Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

23.08. 2013 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: [PERSON] є власником житлового будинку за адресою : [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані : [PERSON], [PERSON], колишній чоловік дочки - [PERSON], який не проживає в будинку з серпня місяця 2000 року. Реєстрація відповідача у будинку була лише формальною. Жодних домовленостей та договорів між сторонами не було укладено. У добровільному порядку відповідач не бажає зняти себе з реєстраційного обліку. На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд позовні вимоги задоволити. Представник позивача [PERSON], яка є третьою особою, у судове засідання не з'явилася, проте подала до суду письмову заяву у якій просить суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує, позов просить задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від останнього не надходило. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 224 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за результатом розгляду заочного рішення, відповідно ст. 226 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених нею позовних вимог знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах. Так, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що стверджується Реєстраційним посвідченням серії КММ № 002012 від 04.06. 1997 року. Встановлено, що у житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач, що стверджується Довідкою № 456 від 13.08.2013 року, що видана виконавчим комітетом Годовицько - Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Відомостей про те, що [PERSON] був зареєстрований у зазначеному житловому приміщенні на підставі укладення договору найму чи оренди сторонами суду не представлено. Встановлено, що [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS], що стверджується Актами обстеження умов проживання згідно правил паспортного режиму від 21.08. 2013 року, від 06.11. 2013 року. Встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї позивача в розумінні ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64 ЖК України. Правові підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог слідують із наступного: Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Із зазначеного сліду, що позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавлення володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Тому суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути документально підтверджені понесені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору оплаченого позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: approved