Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] п про визнання права власності на житловий будинок, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 1978 році [PERSON] (мати позивачки) приїхав до Криму з Узбекистану познайомилася з відповідачкою, яка, у той час, шукала покупців на свій будинок. Оскільки родина [PERSON] планувала переїзд до Криму, то 22.05.1978 року [PERSON] на підтвердження наміру укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Авіаційній, 62 у м. Сімферополі, було передано [PERSON] 10000 руб. та між ними була складена розписка про купівлю-продаж зазначеного будинку. Після передачі грошових коштів [PERSON] виїхала з міста Сімферополя та її місцезнаходження не відомо. Таким чином ані [PERSON], ані її дочка [PERSON] не змогли знайти відповідачку для завершення укладення правочину купівлі-продажу будинку. У 1991 році [PERSON] зі своєю родиною, у тому числі, й з позивачкою [PERSON] переїхала з Узбекистану на постійне місце проживання до Сімферополя. Будинок №62 по вул. Авіаційній знаходився у аварійному стані, але ж за свій рахунок [PERSON] та її родина привели його в придатний для проживання стан після чого оселилися у ньому. З 1992 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стали постійно проживати та використовувати будинок. 22.01.2001 року [PERSON] померла. З 1992 року позивачка [PERSON] безперервно на протязі усього часу використовує зазначене домоволодіння – як власне, здійснює ремонті роботи, сплачує витрати по утриманню, комунальні послуги, послуги зв’язку ті інше. З урахуванням наведеного та з посиланням на ст.ст. 15, 16, 344 Цивільного Кодексу України, позивачка просила суд: визнати за набувальною давністю за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці, площею 308 кв. м. за адресою: м. Сімферополь, вул. Авіаційна, 62 (а.с.1-3). У судовому засіданні представники позивачки [PERSON] – [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги та з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували, зазначаючи, що з 1991 року позивачка зі своєю родиною відкрито, безперервно володіє спірним домоволодінням. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з’явилася, повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства України через оголошення у газетах «Урядовий Кур’єр» та «Кримські ізвестія», заяв про відкладення розгляду або проведення розгляду у її відсутність суду не надавала. Представник третьої особа Сімферопольської міської ради - [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], просила суд прийняти судове рішення на підставі чинного законодавства України. З урахуванням згоди представника позивача, якій зрозумілі підстави та наслідки заочного розгляду справи, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників позивачки, думку третьої особи, заслухавши пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], проаналізувавши усі наявні по справі докази та матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 22.05.1978 року на підтвердження наміру укладання в майбутньому договору купівлі-продажу будинку №62 по вул. Авіаційна у м. Сімферополі [PERSON] (мати позивачки) передала [PERSON] 10000 руб., що підтверджується розпискою. (а.с. 37) Як вбачається з матеріалів з 1992 року [PERSON] зі своєю родиною, у тому числі з позивачкою [PERSON], після приведення будинку у придатний стан, почали в ньому постійно проживати. 22.01.2001 року мати позивачки - [PERSON] померла. (а.с. 38) За відомостями КРП «СМБРТІ» право власності на об’єкт нерухомого майна по вул. Авіаційній, 62 у м. Сімферополі зареєстровано за [PERSON]. (а.с. 39) Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України повинно бути три складові: заволодіння майном повинно бути добросовісним, володіння повинно бути відкритим та безперервним протягом 10 років. У суду не викликає сумнівів факт добросовісного володіння [PERSON] та її родиною об’єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Сімферополь, вул. Авіаційна, 62і, оскільки не має жодного доказу вважати заволодіння неправомірним (здійсненого шляхом викрадення, грабунку, шахрайства). Також суду не відомі факти того, що [PERSON], будучі законним власником спірного об’єкту, жодного разу після складення розписки з [PERSON] про купівлю-продаж будинку №62 по вул. Авіаційній у м. Сімферополі зверталася до правоохоронних органів або до суду із захистом свого права власності. За поясненнями представників позивачки, і позивачка і її родина, оселилися і використовували спірне домоволодіння як своє, розуміючи, що воно не належить їм на праві власності, оскільки нотаріального посвідчення договору-купівлі продажу не відбулося. На підтвердження відкритого володіння [PERSON] та її родиною об’єктом нерухомого майна у м. Сімферополі по вул. Авіаційній, 62 суд приймає до уваги письмові докази, а саме: квитанції про оплату послуг з утримання будинку, оплату послуг водопостачання та забезпечення електричною енергією, укладання позивачкою у 2001 році на її ж ім’я договору про надання населення послуг з газопостачання, отримання позивачкою у КРП «СМБРТІ» на її замовлення у 2007 році технічного паспорту на спірне домоволодіння. Також суд приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] зі своєю родиною у зазначеному домоволодіння постійно проживає з 1992 року по даний час як у своєму власному, здійснюють усі необхідні ремонтні роботи у будинку для підтримання його у належному стані, позивачка та її родина підтримують доброзичливі стосунки з сусідами; свідкам невідомо, щоб власник [PERSON] або будь-які інші особи пред’являли претензії щодо володіння спірним об’єктом нерухомості позивачки. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками у справі. Відомості про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об’єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. За ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи те, що [PERSON] з 1992 року й на теперішній час проживає у зазначеному будинку, суд вважає що нею дотримані вимоги пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Об’єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Сімферополь, вул. Авіаційна, 62, за відомостями технічного паспорту складається з: житлового будинку літ. А в якому: жиле приміщення площею 4,9 кв.м, кухні площею 14,5 кв.м, жилого приміщення площею 5,5 кв.м, жилого приміщення площею 17,5 кв.м., а всього загальною площею 42,4 кв. м, жилої площі 27,9 кв.м, допоміжньої площі 14,5 кв.м; та господарськх побудов: вбиральні літ. Б площею 2,7 кв.м., сараю літ. В площею 23,5 кв.м. та споруд №1-4, I, що знаходиться на земельній ділянці площею 308 кв.м. Позовні вимоги [PERSON]І . підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Суд не вирішує питання про стягнення з відповідачки судових витрат оскільки представника позивачі у судовому засіданні на цьому не наполягали. На підставі статті 344 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved