Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 11 квітня 1979 року помер дідо позивачки-Новак [PERSON]. 05 березня 1989 року померла бабка позивачки-Новак [PERSON]. Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина, що складається з спадкового майна-житлового будинку, розташованого по вул. Головна (колишня [PERSON]), №9 в с.Фанчиково, Виноградівського району Закарпатської області. На випадок своєї смерті, бабка позивачки [PERSON], 24.03.1986 року залишила заповідальне розпорядження на користь позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], тобто заповіла кожному по 1/2 частині всього належного на її день смерті спадкового майна. Єдиними спадкоємцями до спадкового майна за заповітом є позивачка та відповідач [PERSON] Після смерті бабки, позивачка [PERSON] в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за заповітом (ст.524), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, будучи в неповнолітньому віці, була зареєстрована в вище вказаному житловому будинку і продовжує бути зареєстрованою та проживати там по даний час, що підтверджується відмітками в внутрішньому паспорті позивачки. Спадкоємцем за заповітом до спадкового майна, згідно до ст.534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є також рідний брат позивачки - відповідач [PERSON], який після досягнення повнолітнього віку переїхав з будинку та не схотів вчинити жодних дій, які б свідчили про його намір прийняти спадщину після смерті баби. Отже у відповідності до ч.2 ст.553 ЦК УРСР (в ред.1963 року) вважається таким, що відмовився від спадщини. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. В грудні 2013 року, позивачка [PERSON] звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі їй Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але нотаріусом позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз’яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. З урахуванням всього вищевикладеного, позивачка вважає, що існують обставини, які є підставою для визнання за нею права власності на вище вказане нерухоме майно. Позивачка [PERSON], про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином в судове засідання не з’явилася, однак до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю (а.с.24). Відповідач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не з’явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення позову (а.с.25). Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов’язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 1979 року помер дідо позивачки-Новак [PERSON] (а.с.7). 05 березня 1989 року померла баба позивачки-Новак [PERSON] (а.с.6). Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина, що складається з спадкового майна-житлового будинку, розташованого по вул. Головна (колишня [PERSON]), №9 в с.Фанчиково, Виноградівського району Закарпатської області. Даний будинок був побудований в 1940 році. Згідно запису в по господарській книзі за №1, особовий рахунок№0004-5, будинок рахувався за [PERSON]С.(а.с.17) На випадок своєї смерті, баба позивачки [PERSON], 24.03.1986 року залишила заповідальне розпорядження на користь позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], тобто заповіла кожному по 1/2 частині всього належного на її день смерті спадкового майна (а.с.8,8зв). Єдиними спадкоємцями до спадкового майна за заповітом є позивачка та відповідач [PERSON] ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Після смерті баби, позивачка [PERSON] в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за заповітом (ст.524), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, будучи в неповнолітньому віці, була зареєстрована в вище вказаному житловому будинку і продовжує бути зареєстрованою та проживати там по даний час, що підтверджується відмітками в внутрішньому паспорті позивачки. Спадкоємцем за заповітом до спадкового майна, згідно до ст.534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), є також рідний брат позивачки - відповідач [PERSON], який після досягнення повнолітнього віку переїхав з будинку і не вчинив жодних дій, які б свідчили про його намір прийняти спадщину після смерті баби. Отже у відповідності до ч.2 ст.553 ЦК УРСР (в ред.1963 року) вважається таким, що відмовився від спадщини. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. В названому вище узагальненні ВСС зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов’язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін’юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, з підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка [PERSON] прийняла спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в с.Фанчикові по вул.Головній (колишня [PERSON]), 9, Виноградівського району, який належав спадкодавцю на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно в сільській місцевості, однак дані документи обов’язково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 – що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об’єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім’я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред’явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз’яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як встановлено в судовому засіданні, в грудні 2013 року, позивачка [PERSON] звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі їй Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але нотаріусом позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз’яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду (а.с.15) з посиланням на пункти 4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мін’юсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України"), від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: - [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку». Спадковий житловий будинок був побудований в 1940 році, що підтверджується Довідкою та Технічним паспортом, виданими КП «Виноградівське РБТІ» довідкою Фанчиківської сільської ради та записом в п господарській книзі (а.с.1820-21зв.). Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Отже, враховуючи, що бабка позивачки-Новак [PERSON], згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію спадкового будинку законодавства набула на нього права власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ст. 549 ЦК України (1963 року) позивачка [PERSON] прийняла, і на даний час існують перешкоди в отриманні нею в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а інший спадкоємець, у відповідності до діючого на час відкриття спадщини законодавства не вчинив жодної дії, яка б свідчила про його намір набути заповідане йому майно у власність в порядку спадкування, інших спадкоємців за законом до названого майна немає, суд вважає що у позивачки є всі правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на будинок № 9 по вул.Головні(колишня [PERSON]) в с.Фанчикові Виноградівського району. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). З урахуванням всього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що існують обставини, які є підставою для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на вище вказане нерухоме майно.

Outcome: approved