Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Спеціалізоване управління»Металургмонтаж - 207» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення сум які підлягають виплаті в день звільнення. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилався на ті обставини, що він в період з 1 вересня 2005 року по 30 листопада 2010 року працював на підприємстві на посаді монтажника 5 розряду по монтажу технологічного обладнання та пов’язаних з ним конструкцій. 30 листопада 2010 року він був звільнений з підприємства у зв’язку з переведенням в ТОВ «ПСП»Азовінтекс». В день звільнення він отримав трудову книжку, але заборгованість по заробітній платі він не отримав. На день звільнення підприємство заборгувало йому 3700 гривень які досі не виплачені. Вказана сума несплачена і на день розгляду справи в суді. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з ТОВ «СУ»Металургмонтаж - 207» на його користь заборгованість по несплаченим командировочним розходам за 2010 рік а також середній заробіток за затримку розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 142 324,00 гривні. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Пояснив що 30 листопада 2010 року він звільнився з підприємства по переводу. При цьому на той час ТОВ «СУ»Металургмонтаж-207» заборгувало йому виплати по командировочним розходам в сумі 3700 гривень і досі не виплатили заборгованість. Лише в листопаді 2013 року йому було сплачено в рахунок заборгованості 500 гривень. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача ТОВ «СУ»Металургмонтаж-207» заборгованість по командировочним розходам а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача ТОВ «СУ»Металургмонтаж-207» - [PERSON] який діє на підставі довіреності в судове засідання з’явився, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що дійсно підприємство заборгувало позивачу командировочні витрати в сумі 3282,27 гривень. Однак командировочні витрати не є заробітною платою, а тому не підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Проти стягнення з підприємства суми заборгованості по командировочним витратам не заперечує, у задоволені позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно трудової книжки АЕ № 150098 від 23 травня 1996 року на ім’я [PERSON], він з 1 вересня 2005 року був прийнятий на роботу в ТОВ «СУ»Металургмонтаж-207» монтажником 5 розряду по монтажу, на підставі наказу № 82 від 1 вересня 2005 року. ( а.с.5) Цей факт підтверджується копією наказу № 82 про прийом на роботу від 1 вересня 2005 року ( а.с.29) [PERSON] був звільнений 30 листопада 2-010 року за ст.. 36 ч.5 КЗпП України у зв’язку з переведенням Механо-монтажне управління ТОВ «Азовінтекс» ( а.с. 5) Згідно наказу про припинення трудового договору А/К-001892 від 30 листопада 2010 року, [PERSON] було звільнено у зв’язку з переведенням на іншу роботу. ( а.с.30) Згідно довідки ТОВ «СУ»Металургмонтаж-207» № 278 від 25 листопада 2013 року , станом на 25 листопада 2013 року заборгованість по командировочним витратам [PERSON] складає 3782,27 гривень. Згідно довідки про заробітну плату № 280 від 25 листопада 2013 року, заробітна плата за жовтень та листопада 2010 року [PERSON] складала 6692,34 гривні, таким чином середньо денна заробітна плата [PERSON] складала 167,31 гривень. ( а.с.32) Як пояснює позивач та як було встановлено в судовому засіданні на момент звільнення існувала заборгованість по командировочним виплатам в сумі 3782,27 гривень. Згідно копії чека Укрпошти від 21 листопада 2013 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по командировочним виплатам було перераховано суму 500 гривень. Цей факт визнається позивачем. ( а.с.28) Відповідно до ст. 233 ч.1 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовьязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Представник відповідача не визнавая позовні вимоги посилався на ті факти, що командировочні виплати не є заробітною платою, а тому до вказаних виплат не можливо застосувати вимоги передбачені ст.117 КЗпП України. Однак відповідно до ч.4 ст. 121 КЗпП України, працівникам які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Тоб то ці виплати є заробітною платою за час відрядження та не відносяться до витрат на проживання, проїзд харчування що як наслідок могло б привести до майнового спору. Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, яка розроблена відповідно до Закону України "Про оплату праці", оплата праці за час перебування у відрядженні (за винятком відшкодування витрат у зв'язку з відрядженням: добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення) належить до складу фонду основної заробітної плати. Згідно Інструкції Держкомстат, від 13.01.2004, № 5 "Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати, Фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків). До його складу належать: …..п. 2.1.6. Оплата праці за час перебування у відрядженні (не включає відшкодування витрат у зв'язку з відрядженням: добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення). Представником відповідача було надано довідку про заборгованість по командировочним виплатам в сумі 3782,27 гривень. При цьому відповідачем не було надано суду відомостей про той факт, що вказана заборгованість це виплати в рахунок відшкодування вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення, добових, а тому суд приходить до висновку що зазначена заборгованість є заробітною платою за час відрядження а тому до вказаних виплат можливо застосування вимог ст.. 117 КЗпП України. Як убачається з матеріалів справи та як визнає представник відповідача, то [PERSON] день звільнення був присутній на роботі, але з ним розрахунок проведено не було. Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ” № 13 від 24 грудня 1999 року суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення по справі, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як пояснює представник відповідача то на підприємстві дійсно існує заборгованість по заробітній платі, але вказана заборгованість виникла не по віні підприємства а у зв’язку з важким матеріальним становищем. При цьому як пояснює представник відповідача, арешт на рахунки не накладався, регулярні податкові платежі сплачуються своєчасно. Відповідно до ст..15 ЗУ «Про оплату праці» оплата праці працівникам підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються після виконання зобов’язань щодо оплати праці. Таким чином відповідачем не було надано суду доказів щодо відсутності його вини в затримці виплати заробітної плати. Оскільки позивача було звільнено 30 листопада 2010 року а підприємство на день розгляду справи не розрахувалося зі [PERSON] в межах визнаних сум, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за 782 дні прострочення виплати ( з 1 грудня 2010 року по 30 грудня 2013 року). Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по командировочним виплатам з урахуванням повернутих сум в розмірі 3282,27 гривень. Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається. Враховуючи той факт, що відповідачем було надано довідку № 280 від 25 листопада 2012 року щодо розміру середньої заробітної плати, і вказана середня заробітна плата за день визнається позивачем то суд приймає до розрахунку суму 167,31 гривня. Відповідно до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов’язана відповідна виплата. Згідно п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи той факт, що відповідачем не було доведено суду той факт, що заборгованість по виплаті командировочних витрат сталася не по його вині, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 30 грудня 2013 року в розмірі: 167,31 х 782 дні = 130 836,42 гривні. Та заборгованість по командировочним витратам в розмірі 3282,27 гривень, а всього 134 118,69 гривень. Відповідно до п.1 ч.І ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України позивачі, робітники та службовці, звільненні від сплати судового збору з позовів про стягнення заробітної плати. При цьому, ч.3 ст. 88 ЦПК України встановлено, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивач [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 229,40 гривень. На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ” від 24 грудня 1999 року,

Outcome: approved