Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому зазначив, що 21.02.1999 року в с.Розточки Долинського району Івано-Франківської області померла його мати [PERSON], яка 01.12.1990 року заповіла все своє майно дочці [PERSON] та онуці [PERSON] Вказаний заповіт вважає недійсним, оскільки він є сфабрикованим, так як померла [PERSON] на момент його складання перебувала в надто похилому віці (76 років), через що в неї були певні обмеження в баченні, розумінні та усвідомленні довкілля, при якому особу легко ввести в оману. Крім цього, підпис в графі «Крошна», який міститься в даному заповіті, не належить спадкодавцю [PERSON], так як остання була неписьменною. Таким чином волевиявлення заповідача не було вільним, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Він, як спадкоємець майна своєї матері [PERSON] за законом, не відмовлявся від прийняття спадщини, однак, наявність незаконного заповіту позбавляє його права на спадкування, в зв»язку з чим він змушений звернутися в суд з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю № 350 від 14.03.2013 року адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги та просили поновити позивачу строк на звернення до суду з даним позовом; визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений секретарем Кальнянської сільської ради Долинського району [PERSON] 01.12.1990 року та зареєстрований в реєстрі за № 5; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON], реєстраційний № Д-350, видане Долинською районною державною нотаріальною конторою 01.10.1999 року на ім’я [PERSON] та [PERSON] Про цьому позивач [PERSON] додатково пояснив, що він приймав участь в будівництві спірного будинковолодіння, хоч з 1975 року постійно проживає в [INFO]. Його мати була неписьменною і не могла підписати заповіт. Про існування заповіту він дізнався більше 5 років тому в [PERSON] сільській раді сільській раді. Однак, вважає, що строк позовної давності слід рахувати з липня 2013 року, коли нотаріус офіційно повідомив його про існування даного заповіту. При таких обставинах вважає заповіт його матері [PERSON], посвідчений секретарем Кальнянської сільської ради Долинського району [PERSON] 01.12.1990 року та зареєстрований в реєстрі за № 5 недійсним, просить скасувати його та видане Долинською районною державною нотаріальною конторою 01.10.1999 року на ім’я [PERSON] та [PERSON] на підставі цього заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстраційний № Д-350. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю № 1231 від 08.08.2013 року адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, про застосування якого вона просить, оскільки звернувся в суд аж через 14 років після відкриття спадщини і сам в судовому засіданні 04.11.2013 року повідомив, що знав про існування оспорюваного заповіту ще більше 5 років тому. [PERSON] не надав суду жодних доказів того, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], оскільки на час її смерті з матір»ю не проживав, в управління чи володіння спадковим майном не вступив і заяви в нотаріальну контору не подавав, а тому взагалі не має права оспорювати даний заповіт. Крім того, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх вимог, а його пояснення про те, що мати була неписьменною і не могла підписати заповіт є лише припущеннями і спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] При таких обставинах вважає заявлений позов безпідставним та просить в його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Долинського району Івано-Франківської області також не визнав позовні вимоги [PERSON], оскільки вважає їх безпідставним. Суду пояснив, що заповіт посвідчено у встановленому законом порядку, підписано спадкодавцем [PERSON], зареєстровано в сільській раді і будь-яких підстав для його скасування немає. Тому просив в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог та подав заяву про закінчення розгляду справи в його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Долинської районної державної нотаріальної контори в судовому засіданні позов не визнала, вказавши, що будь-яких порушень при оформленні спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] допущено не було, позивач не мав жодних перешкод вчасно звернутися з позовом до суду, будь-яких доказів на підтвердження недійсності заповіту він не надав і підстав для визнання заповіту недійсним немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити. При цьому звернулася до суду з письмовою заявою про закінчення розгляду справи в її відсутності. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин щодо визнання недійсним заповіту складеного [PERSON], яка померла 21.02.1999 року, застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями. Згідно з ч.1 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), що був чинним на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Зі змісту ч.1 ст. 534 даного кодексу встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторне) від 26.03.2013 року серії І-НМ № 165996 (а.с. 10), [PERSON] померла 21.02.1999 року. Згідно заповіту від 01.12.1999 року, що посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Долинського району Івано-Франківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5 (а.с. 6), який не змінювався та не скасовувався, [PERSON] все своє майно заповіла своїй дочці [PERSON] та внучці [PERSON] Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане Долинською районною державною нотаріальною конторою 01.10.1999 року та зареєстроване в реєстрі за номером № Д-350 (а.с. 47), спадкоємцями майна померлої [PERSON] згідно її заповіту від 01.12.1999 року в рівних долях стали її дочка [PERSON] та внучка [PERSON] Про те, що [PERSON] померла 29.10.2011 року свідчить свідоцтво про смерть серії І-ДЛ № 644708 від 21.10.2011 року (а.с. 140). Як встановлено в судовому засіданні, єдиною підставою для визнання недійсним заповіту, вчиненого [PERSON] 01.12.1990 року, позивач вказує те, що вона була неписьменною, тому не могла підписати даний заповіт, а отже було відсутнє її вільне волевиявлення. Проте, дане твердження позивача є голослівним, нічим не підтверджено та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, допитана в судовому засіданні як свідок колишній секретар Кальнянської сільської ради Долинського району Івано–Франківської області [PERSON], яка посвідчувала оспорюваний заповіт, пояснила, що заповіт посвідчувався на дому, куди її запросила сама [PERSON] Волевиявлення заповідачки було вільним, нікого з посторонніх при складанні заповіту не було, [PERSON] бажала заповісти своє майно дочці [PERSON] та внучці [PERSON] і самостійно підписалася на заповіті та в журналі вчинення нотаріальних дій. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їх мати [PERSON] закінчила 4 класи, тривалий час працювала ланковою в колгоспі, вела документацію і вміла читати та писати. Категорично стверджує, що в заповіті материн підпис. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON], яка була її сусідкою, до останніх днів займалася домашнім господарством і читала без окулярів. Також [PERSON] неодноразово їй заявляла, що залишить будинок внучці з м.Новгорода ([PERSON]В.). Свідок [PERSON], допитана судом за клопотанням позивача, пояснила що нічого конкретно сказати не може і чи мати була письменною точно не знає. Однак, з матір»ю жила їх сестра [PERSON] і напевно мати повинна була залишити їй будинковолодіння. Про вільне волевиявлення [PERSON] свідчить і той факт, що вона з 1990 року до дня своєї смерті 21.02.1999 року не змінювала та не скасовувала заповіт, хоч і мала можливість протягом дев’яти років це зробити. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що через похилий вік спадкодавець [PERSON] мала певні обмеженнях у баченні, розумінні і усвідомленні довкілля, при якому особу легко ввести в оману, що також вплинуло на її волевиявлення, оскільки встановлено, що після посвідчення заповіту [PERSON] прожила ще 9 років, протягом яких була здоровою, доглядала за господарством і будь-яких відхилень в сприйнятті навколишньої дійсності не виявляла. Крім цього, судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], що померла 21.02.1999 року, позивач у встановлений строк не звертався (звернувся до нотаріуса вперше аж у 2013 році (а.с. 25), на час смерті спадкодавця з нею не проживав і будь-яких дій щодо вступу в управління або володіння спадковим майном не вчинив, а отже, відповідно до вимог закону, що діяли на час відкриття спадщини, вважається таким, що не прийняв спадщину. Будь-яких доказів на підтвердження факту прийняття спадщини позивачем не надано та судом не встановлено. За таких обставин суд вважає, що оскільки позивач [PERSON] спадщину не прийняв, то його право на спадкування не порушено. Судом також встановлено, що позивачем пропущено встановлений законом 3-річний строк позовної давності на звернення в суд з даними вимогами, оскільки спадщина відкрилася в 1999 році, а позовна заява в суді зареєстрована 15.07.2013 року. Про те, що [PERSON] знав про існування оспорюваного заповіту ще більше 5 років тому, він сам ствердив у судовому засіданні. Жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивач суду не надав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не здобутого жодних доказів того, що заповіт [PERSON] від 01.12.1999 року, посвідчений секретарем Кальнянської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5, не підписувався нею та не відповідав її волі, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Судом встановлено, що вказаний заповіт складений особою, яка мала на це право, з дотримання встановленої законом форми та посвідчення, волевиявлення заповідачки було вільним, а тому заявлений позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити. Також не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину від 01.10.1999 року, оскільки вона є похідної від вимоги про визнання заповіту недійсним. Питання судових витрат суд вирішує згідно зі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 524,534,545,548-549,560 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 203,205,215,1247 ЦК України,

Outcome: approved