Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом проти [PERSON] в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що спірний будинок було набуто подружжям під час шлюбу за спільні кошти, проте реєстрація права на нього відбулася лише на відповідача. Після розірвання шлюбу сторони користувалися спільним майном за взаємною згодою та домовилися подарувати свої частці дочці. У лютому 2013 року відповідач відмовився оформляти половину будинку на позивача. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, наполягала, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджувала, що придбали його за спільні кошти, до розірвання шлюбу разом обробляли прилеглу земельну ділянку, ремонтували будинок. До лютого 2013 року разом користувалися спірним будинком. Відповідач стверджував, що він придбав будинок №13 хоча й під час шлюбу, але в момент коли шлюбні відносини фактично припинилися, однак жодними доказами довести це може. Розуміє, що фактично будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають сімейним правовідносинам. Суд розглядає позов у межах заявлених вимог на засадах змагальності та диспозитивності і на підставі належних та допустимих доказів. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1988 по 14.07.2008 (а.с.14). 15.03.2003 за договором купівлі-продажу придбаний житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 15). Право власності на це нерухоме майно було зареєстроване на відповідача, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 16). Свідок [PERSON], пояснив, що спірний будинок був придбаний батьками, у той час коли у сім"ї були нормальні відносини, вони усі разом їздили обробляти земельну ділянку, біля будинку,проводили деякі ремонтні роботи. Ці обставини підтвердила й свідок [PERSON] За свідченням [PERSON], матері відповідача, спірний будинок купила вона за свої особисті кошти та оформила на сина. Суд відкидає цей доказ, оскільки жодних перешкод у оформленні права власності на [PERSON] не було. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Таким чином набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Та обставина, що відповідач сплачував аліменти на утримання дітей, в силу ст.180 СК України не свідчить про припинення шлюбу. Частиною першою ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема квартиру, допускається лише за його згодою (ч.4 ст. 71 СК України). Відповідач не спростував факту спільного користування будинку сторонами до лютого 2013 року. Ураховуючи усі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно частці задоволених вимог.

Outcome: approved