Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-04 00:00:00

03 квітня 2012 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], ПАТ «Укргазбанк» про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною, поновлення пропуску строку позовної давності, визнання договору дарування недійсним, повернення майна у власність, визнання права власності, визнання державного акту про право власності на земельну ділянку нечинним, визнання права власності на земельну ділянку, визнання договорів іпотеки на домоволодіння та на земельну ділянку недійсними, зняття арешту та заборони відчуження домоволодіння та земельної ділянки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2012року позовну заяву [PERSON] було задоволено частково. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.11.2012року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2012року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2012року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.11.2012року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала суду касаційної мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції помилково вважали договір дарування та договір іпотеки нікчемними правочинами, суди одночасно застосували ч.1 та ч.3 ст. 203 ЦПК України, кожна з яких є самостійною підставою для визнання недійсним договору, а також вказав на неможливість визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, адже це виключна компетенція місцевих рад. Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що 26.12.1995 року між ним та [PERSON] укладено угоду, відповідно до якої він за власні кошти придбав два домоволодіння з надвірними спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 643 кв. м. за адресою: [ADDRESS] з оформленням права власності на [PERSON], яка замість цього зобов'язалась за власні грошові кошти придбати для нього дві чотирьохкімнатні квартири у Центральному районі м. Одеси до 26.06.1998 року. Окремо сторони домовилися, що до виконання [PERSON] прийнятого нею зобов'язання щодо купівлі позивачу двох квартир, одним із двох придбаних на її ім'я будинків у домоволодінні, буде користуватися [PERSON] У той же день, 26.12.1995 року за договором купівлі-продажу, укладеного на Одеській товарній біржі 26.12.1995 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила домоволодіння з надвірними спорудами на земельній ділянці площею 643 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. Позивач також вказує, що у січні 1996 року він зі своєю родиною вселився у будинок під літ. «В» за вищевказаною адресою. Влітку 1996 року за власні кошти [PERSON] зробив капітальний ремонт будинку, а потім почав проводити ремонт у будинку під літ. «Ж». 17.07.1997 року [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку. У зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань щодо придбання для позивача двох квартир в строк визначений угодою від 26.12.1995 року, відповідачка [PERSON] за договором дарування від 29.06.1998 року подарувала позивачу [PERSON] два зазначених домоволодіння на земельній ділянці. У грудні 1999 року після закінчення позивачем ремонту у будинку під літ. «Ж», до будинку переїхала проживати зі своєю родиною [PERSON] В подальшому 26.09.2002 року [PERSON] продав 9/50 частин вказаного домоволодіння. За його вимогою [PERSON] продала частину земельної ділянки покупцеві будинку. Після проведених відчужень у власності позивача залишилася 41/50 частина домоволодіння, а у [PERSON] земельна ділянка площею 487 кв. м. У вересні 2004 року право спільної часткової власності на домоволодіння було припинено і позивач отримав свідоцтво на право власності від 16.09.2004 року на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], як на самостійний об'єкт нерухомості. [PERSON] вказує, що [PERSON] продовжувала вимагати від нього, що б [PERSON] відчужив їй у власність приналежний йому будинок, а вона виконає зобов'язання та придбає для позивача дві чотирьохкімнатні квартири. 21.09.2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою угоду у простій письмовій формі, згідно якої [PERSON] прийняв на себе зобов'язання відчужити на користь [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS], шляхом укладення договору дарування будинку, а [PERSON] зобов'язалася за власні кошти придбати та оформити на ім'я [PERSON] дві чотирьохкімнатні квартири в центрі м. Одеси до 21.09.2008 року. Тобто необхідною умовою укладення договору дарування, як зазначає позивач, було обов'язкове придбання [PERSON] та оформлення на позивача в обумовлений строк двох чотирьохкімнатних квартир в центрі м. Одеси. Внаслідок цього 21.09.2004 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла зазначене домоволодіння у власність. Позивач зазначає, що у зв'язку із складними сімейними відносинами між [PERSON] та її чоловіком позивач у грудні 2004 року виселився з будинку під літ. «Ж» за адресою: [ADDRESS]. В подальшому відповідачка [PERSON] періодично зустрічалася з позивачем і пояснювала йому про тимчасову неможливість виконати взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із складними сімейними та життєвими обставинами, посилаючись на розірвання шлюбу з чоловіком, смерть бабусі та недостатністю коштів у зв'язку зі збільшенням обігових коштів у бізнесі тощо. Після спливу у вересні 2008 року строку виконання зобов'язання, [PERSON] просила продовжити строк виконання зобов'язання щодо придбання на ім'я позивача квартир і просила надати їй таку можливість. 21.09.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладена додаткова угода до угоди від 21.09.2004 року, згідно якої строк виконання зобов'язання було продовжено до 21.09.2011 року. Однак і у зазначений термін [PERSON] не виконала взятих на себе зобов'язань та не купила для позивача вказані квартири. Після спливу продовженого строку виконання зобов'язання, позивач став вимагати від [PERSON] повернути йому спірне домоволодіння і лише тоді дізнався, що це неможливо, оскільки [PERSON] у 2006 році уклала з ВАТ «Укргазбанк» кредитний договір і у якості забезпечення виконання зобов'язання за договором передала в іпотеку будинок і земельну ділянку. Крім того, до укладення кредитного договору і договорів іпотеки, [PERSON] відчужила [PERSON] спірний будинок і земельну ділянку, яку через деякий час [PERSON] зворотно відчужив [PERSON] Всі ці операції стали відомі позивачу після спливу строку виконання [PERSON] перед ним зобов'язання щодо купівлі-квартир, яке вона не виконала - тобто після 21.09.2011 року. Позивач вважає, що він пропустив строк позовної давності щодо захисту свого права шляхом звернення до суду із даним позовом з поважної причини, оскільки дізнався про порушення свого права лише після спливу строку виконання відповідачкою своїх зобов'язань, який був між ними обумовлений у письмовій угоді. Позивач зазначає, що договір дарування має бути визнаний недійсним, оскільки [PERSON] навмисно ввела його в оману, адже, як з'ясувалася вона ніколи не мала наміру купляти позивачу квартири, хоча це було обов'язковою передумовою відчуження на користь [PERSON] спірного домоволодіння шляхом укладенням договору дарування на її ім'я. Крім того, позивач наполягає на тому, що сам по собі договір дарування не відповідав дійсному волевиявленню сторін, яке мало відплатний характер вчинення дії майнового характеру на користь дарувальника, що не відповідає вимогам ст. 717 ЦК України, тобто суперечить Закону. Крім того, у зв'язку із недійсністю договору дарування і повернення позивачу у власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS], у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України припиняється право колишнього власника [PERSON] і до набувача переходить право власності на земельну ділянку, та нерухоме майно, на якій воно розміщено. Приймаючі до уваги, що у договорі дарування було зазначено площу земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння та надвірні споруди із зазначенням державного акту на земельну ділянку, позивач вважає, що до нього перейшло право власності на зазначену частину земельної ділянки і тому всі цивільно-правові угоди, укладені [PERSON], як власником домоволодіння і земельної ділянки суперечать закону і є недійсними. Одночасно, позивач на захист свого порушеного права просить визнати за ним право власності на домоволодіння та земельну ділянку. Також, отримання [PERSON] акту на право приватної власності на земельну ділянку, право власності на яку перейшло до набувача домоволодіння, є таким, що суперечить закону і тому зазначений державний акт є недійсним. У зв'язку із зазначеним арешт та заборона відчуження домоволодіння і земельної ділянки порушують права позивача, як власника і він просить їх скасувати та вилучити записи з Державного реєстру заборон відчуження та з державного реєстру іпотек. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила у задоволенні позову відмовити і пояснила, що вона є дочкою позивача, у 1995 році вона уклала з батьком письмову угоду, відповідно до умов якої замість купленого [PERSON] з оформленням на її ім'я домоволодіння за адресою: [ADDRESS], вона прийняла на себе обов'язок купити для [PERSON] в строк до 26.06.1998 року дві чотирьохкімнатні квартири у центрі м. Одеси. У 1997 році вона завернулася до Одеської міської ради із заявою про передачу безоплатно у власність земельної ділянки при домоволодінні, яке було зареєстровано на неї на праві приватної власності та отримала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 862 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. Однак у зв'язку із недостатністю коштів виконати вказане зобов'язання не змогла, у зв'язку з чим після спливу 26.06.1998 року строку виконання зобов'язання, вона на вимогу [PERSON] віддарила йому два жилих будинки з надвірними спорудами, що складали домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка також повідомила, що купівлю даного домоволодіння і проведення ремонтних робіт здійснював [PERSON] за свої кошти. У [PERSON] склалися напружені стосунки з її чоловіком, що не могло не відображатися на її стосунках з батьком. Саме цим пояснюються вимоги позивача, щоб вона купила йому дві квартири замість придбаного для неї домоволодіння. [PERSON] погодилася на пропозицію позивача і підписала письмову угоду з огляду на те, що їй та її дітям необхідне було житло, при цьому що в неї також погіршилися відносини з чоловіком і, крім того, вона розраховувала займатися бізнесом і через деякий час накопичити гроші та купити батькові дві квартири і та відстрочка, що була обумовлена в угоді їй дійсно була необхідна. Також [PERSON] розраховувала, що у разі невиконання зобов'язання, позивач, як батько зрозуміє її і простить. Після того, як на вимогу [PERSON] вона повернула йому домоволодіння по договору дарування, [PERSON] відчужив один із двох житлових будинків [PERSON], а вона на прохання [PERSON] здійснила відчуження частини земельної ділянки площею 375 кв. м. Також, у 2004 році [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 487 кв. м. і попросила батька оформити на неї право власності на домоволодіння замість чого обіцяла виконати прийняте раніше зобов'язання щодо купівлі для нього двох чотирьохкімнатних квартир в центрі м. Одеси. 21.09.2004 року було укладено письмову угоду за якою [PERSON] взяв на себе зобов'язання укласти з [PERSON] договір дарування і подарувати їй домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язалася за власні кошти купити до 21.09.2008 року для [PERSON] дві чотирьохкімнатні квартири в центрі м. Одеси. Того ж дня, було зворотно укладено договір дарування на її ім'я. Однак, у вказаний строк вона не змогла виконати прийняте на себе зобов'язання у зв'язку із складними сімейними та життєвими обставинами і тому після спливу строку знову попросила батька продовжити строк виконання зобов'язання. 21.09.2008 року вони уклали письмове доповнення до угоди від 21.09.2004 року, згідно якого строк виконання [PERSON] зобов'язання щодо купівлі для позивача двох квартир було продовжено до 21.09.2011 року. [PERSON], підписуючи 21.09.2008 року дану угоду, приховала від [PERSON], що домоволодіння і земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] передані нею в іпотеку ВАТ «Укргазбанк» для забезпечення виконання власних зобов'язань за кредитним договором. Також, позивачу не було відомо, що вона намагалася продати будинок за допомогою [PERSON] Справи у бізнесі не дозолили їй вийти на той рівень фінансової спроможності, щоб виконати зобов'язання перед [PERSON] Представник відповідача ПАТ «Укргазбанк» в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення проти задоволення позову, у яких просив у задоволенні позову відмовити. Прокурор прокуратури Київського району м. Одеси, що вступив у справу в інтересах держави в особі ПАТ «Укргазбанк», в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях ПАТ «Укргазбанк». Треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надіслали суду письмові заяви, у яких просили розглянути справу за їх відсутності. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника, відповідачки [PERSON], представника ПАТ «Укргазбанк», прокурора, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що у поданій до суду позовній заяві [PERSON] ставить питання про визнання недійсним договору дарування від 21.09.2004 року, як такий, що суперечить закону у зв'язку із наявністю фактичної угоди, укладеної між сторонами договору дарування про покладення обов'язку на обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру, а саме: купити дві чотирьохкімнатні квартири в строк, продовжений сторонами до 21.09.2008 року, та в подальшому продовжений сторонами у вигляді додаткової письмової угоди від 21.09.2008 року до 21.09.2011 року. Після спливу зазначеного строку позивач, у зв'язку із порушенням відповідачкою покладеного обов'язку щодо купівлі позивачу двох квартир у центральній частині м. Одеси, почав вимагати від відповідачки повернення нерухомого майна і лише тоді дізнався про те, що відповідачка [PERSON] таємно від нього здійснювала неодноразові спроби відчужити спірне нерухоме майно, а в подальшому передала домоволодіння і земельну ділянку в іпотеку банку у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що жодна зі сторін у справі не подавала суду у письмовому вигляді та не робила усних заяв про застосування наслідків спливу позовної давності, крім того, суд приймає до уваги, що позивачем заявлені одночасно позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування, як укладеного із порушенням вимог закону щодо його оплатності так і внаслідок обману з боку відповідачки, про що [PERSON] дізнався лише після спливу встановленого сторонами строку виконання зобов'язання, покладеного на відповідачку замість відчуження на її користь нерухомого майна за договором дарування - тобто після 21.09.2011 року З урахуванням того, що позов подано до суду 03.04.2012 року, суд вважає, що [PERSON] не пропущений строк позовної давності. Крім того, з огляду на те, що жодна зі сторін у справі не подала суду заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, вирішення питання про поновлення цього строку є недоцільним, судом не розглядається, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні згідно угоди від 26.12.1995 року, укладеній у простій письмовій формі, [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що домоволодіння з гаражем по [ADDRESS], разом земельною ділянкою площею 643 кв. м., на якій вони розташовані купляються повністю за грошові кошти [PERSON], а оформлюються на [PERSON], замість чого [PERSON] зобов'язується за власні кошти до 26.06.1998 року придбати (купити) [PERSON] і оформити на нього дві чотирьохкімнатні квартири у Центральному районі м. Одеси (т.1, а. с. 8). Того ж дня - 26.12.1995 року відповідно до умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській товарній біржі [PERSON] продала, а [PERSON] купила домоволодіння загальною площею 365 кв. м., жилою площею 165,5 кв. м. за адресою: [ADDRESS], з надвірними спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 643 кв. м. (т.1, а. с. 9-10). Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 838 від 12.07.1997 року встановлено, що [PERSON] у 1946 році, отримавши у користування земельну ділянку площею 5539 кв. м. в районі Чубаївки по вул. Червоної Армії буд. 51-53, в подальшому відмовився від частини переданої йому у користування земельної ділянки загальною площею 1900 кв. м., що оформлено рішеннями Виконкому одеської міської ради № 306 від 25.04.1955 року та № 6 від 07.01.1959 року. У користуванні [PERSON] залишилася земельна ділянка площею 3639 кв. м. (в натурі 3752 кв. м.), яка в подальшому перейшла у власність [PERSON] За договором купівлі-продажу нерухомого майна № 221/96, зареєстрованого на Одеській Новій біржі 28.12.1996 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] купили у [PERSON] домоволодіння з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 3575 кв. м. по [ADDRESS] у рівних частках кожний. Земельну ділянку набувачі розділили за мировою угодою, згідно якої [PERSON] отримав у користування земельну ділянку площею 1018 кв. м. За договором № 11960 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі 26.12.1995 року [PERSON] купила у [PERSON] домоволодіння з надвірними спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 643 кв. м. по [ADDRESS]. За здійсненими обмірами в натурі площа земельної ділянки складає 706 кв. м. Збільшення площі на 63 кв. м. відбулося за рахунок уточнення площі ділянок в межах кварталу. [PERSON] просив вилучити із його землекористування ділянку площею 156 кв. м. і передати у користування [PERSON] Претензій у сусідів з приводу суміжного землекористування не було. Виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.07.1997 року було прийнято рішення № 383 про вилучення у [PERSON] земельної ділянки площею 156 кв. м. по [ADDRESS] за згодою землекористувача та передано безоплатно [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 862 кв. м. (в тому числі 63 кв. із земель запасу міста Одеси) для обслуговування жилого будинку та господарських споруд (т.1, а.с. 117 на звороті). Державний акт серії ОД № 978142 від 17.07.1997 року посвідчує, що [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0862 га. за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т.1, а. с. 116). Згідно договору дарування від 29.06.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар домоволодіння з надвірними спорудами по [ADDRESS], розташоване на земельній ділянці площею 643 кв. м. (т.1, а.с. 12). Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.09.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] продав, а [PERSON] купила 9/50 частин домоволодіння з надвірними спорудами по [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 862 кв. м. (т.1, а. с. 13). Згідно договору купівлі-продажу від 26.09.2002 року посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0375 кв. м. (т.1, а. с. 14). Відповідно до державного акту серії ОД № 085240 від 10.09.2004 року на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,0487 га. (т.1, а. с. 15). Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1278 від 10.09.2004 року було затверджено висновок КП «ОМБТІ та РОН»від 10.09.2004 року про розділ домоволодіння по [ADDRESS] на два самостійних; визнано право власності на новоутворені домоволодіння: № 49-а по вул. Нєдєліна, яке складається із житлового будинку під літ. «Ж» та споруди під літ. «З» за [PERSON] - 1 ціле; № 49-б яке складається із житлового будинку під літ. «В» та госпспоруди під літ. «Е» за [PERSON] - 1 ціле, з присвоєнням окремої поштової адреси домоволодінню -[ADDRESS] (т.1, а. с.16). Згідно угоди від 21.09.2004 року, укладеній у простій письмовій формі [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що [PERSON] переоформлює шляхом укладення договору дарування на [PERSON] домоволодіння з гаражем по по [ADDRESS] разом земельною ділянкою площею 487 кв. м., на якій вони розташовані, замість чого [PERSON] зобов'язується за її власні кошти до 21.09.2008 року купити та оформити на [PERSON] дві чотирьохкімнатні квартири у Центральній частині м. Одеси (т.1, а. с. 23). Відповідно до умов договору дарування домоволодіння від 21.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар домоволодіння по [ADDRESS], що складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. «Ж» житловою площею 128,4 кв.м. та господарсько-побутових будівель літ. «З» - гараж, № 1 - огорожа, розташоване на земельній ділянці площею 487 кв. м. згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОД № 085240, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 10.09.2004 року (т.1, а. с. 24). Судом також встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 29.12.2005 року, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність домоволодіння по [ADDRESS], що складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. «Ж» житловою площею 128,4 кв. м. та господарсько-побутових будівель літ. «З» - гараж, № 1 - огорожа, що розташоване на земельній ділянці розміром 487 кв. м. та земельну ділянку площею 0,0487 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (т.1, а. с. 26, 27). В подальшому згідно договорів купівлі-продажу від 22.08.2006 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність вищезазначені домоволодіння та земельну ділянку (т.1, а. с. 29, 30). Судовим розглядом встановлено, що на підставі кредитного договору № 204/П від 22.08.2006 року ВАТ АБ «Укргазбанк» надав [PERSON] кредит в сумі 360000 доларів США з 22 серпня 2006 року до 21 серпня 2026 року з умовою забезпечення кредиту у вигляді укладення договору іпотеки нерухомого майна - домоволодіння (житлового будинку на земельній ділянці 487 кв. м.) за адресою: [ADDRESS] (т.1, а. с. 32-33). Згідно договору іпотеки від 22.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 204/П від 22.08.2006 року передала ВАТ АБ «Укргазбанк» в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літ. «Ж» житловою площею 128,4 кв. м. та господарсько-побутових будівель літ. «З» - гараж, № 1 - огорожа, розташована на земельній ділянці розміром 487 кв. м. (т.1, а.с. 34-36). Зі змісту державного акту серії ЯГ № 950627 від 26.12.2006 року на право власності на земельну ділянку вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,0487 га. (т.1, а. с. 31). Згідно договору до договору іпотеки від 29.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 204/П від 22.08.2006 року додатково передала ВАТ АБ «Укргазбанк» в іпотеку земельну ділянку площею 487 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (т.1, а. с. 37). Відповідно до додаткової угоди від 21.09.2008 року про внесення змін та доповнень до угоди від 21.09.2004 року, укладеній у простій письмовій формі [PERSON] та [PERSON] домовилися про продовження строку виконання зобов'язань, прийнятих [PERSON] перед [PERSON] згідно угоди від 21.09.2004 року до 21.09.2011 року (т.1, а. с. 25). Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Ст. 12 ЦК України встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Виходячи з пояснень [PERSON], вона підписувала зазначені письмові угоди з [PERSON] з огляду на те, що їй та її дітям необхідне було житло, в неї також погіршилися відносини з чоловіком і, крім того, вона розраховувала що у разі невиконання зобов'язання, позивач, як батько зрозуміє її і простить, тобто [PERSON], умовивши батька подарувати їй домоволодіння, в обмін на зобов'язання в майбутньому придбати на його ім'я дві квартири, ввела [PERSON] в оману, адже з моменту виникнення даних правовідносин не мала наміру та можливості виконувати своє зобов'язання. Тому суд вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, як укладеного стороною внаслідок навмисного введення сторони договору в оману іншою стороною щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тобто обставин, які мають істотне значення, в даному випадку щодо покладення зобов'язання на обдарованого купити дарувальнику нерухоме майно. Отже, заявлені [PERSON] позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не погоджується з запереченнями ПАТ «Укргазбанк» щодо домовленості сторін у вигляді сприяння [PERSON] [PERSON] у вилученні заставленого нерухомого майна з іпотеки і таким чином позбавлення банку від забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором шляхом укладення письмових угод, не маючих юридичної сили, оскільки ці заперечення відповідача не підтверджені належними і допустимими доказами та носять характер припущення, на яких не може ґрунтуватися ні доказування, ні рішення суду. Суд погоджується з запереченнями ПАТ «Укргазбанк» щодо недотримання форми вказаних правочинів, та вважає, що наявні в матеріалах справи угоди дійсно були укладені із порушенням форми правочину та змісту щодо відповідності закону в частині покладення обов'язку на обдарованого вчинити дії майнового характеру на користь дарувальника у вигляді придбання для нього двох квартир, але в даному випадку дані письмові угоди, що укладені сторонами у 1995 році, 2004 році, 2008 році оцінюються судом виключно, як докази дійсного волевиявлення сторін при укладенні договору дарування з метою з'ясування характеру правовідносин, що склалися між сторонами укладеного договору дарування та оцінки його відповідності вимогам законодавства. Тобто, угоди, що були укладені у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] в даному випадку судом оцінюються, як письмові докази по справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З дослідженого змісту письмових угод від 26.12.1995 року та 21.09.2004 року суд вбачає хронологічну послідовність, пов'язану із зазначенням місця покупки квартир в першому випадку у Центральному районі м. Одеси, а в подальшому у центральній частині м. Одеси, оскільки Центральний район м. Одеси, як адміністративно-територіальна одиниця міста, існував до 2003 року, після чого був приєднаний до Приморського району м. Одеси, що в даному випадку додатково свідчить про відсутність підстав вважати дані письмові угоди сторін штучно виготовленими в більше пізній період з метою звільнення заставленого нерухомого майна з іпотеки і таким чином позбавлення банку від забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Суд також не погоджується з думкою представника ПАТ «Укргазбанк» про відсутність підстав для задоволення позову з посиланням на те, що із договору дарування не вбачається про обов'язок обдарованої [PERSON] вчиняти дії майнового характеру на користь [PERSON], оскільки само по собі не зазначення в нотаріально посвідченому договорі дарування положення, що суперечить його правовій природі не є безумовною підставою щодо неможливості його оскарження та подальшого визнання недійсним. Згідно ст. 212 ЦК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд приймає до уваги пояснення позивача [PERSON] про те, що він купив домоволодіння по [ADDRESS] з оформленням права власності на [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, укладеного на Одеській товарній біржі 26.12.1995 року, за особисті кошти, оскільки ця обставина була визнана відповідачкою [PERSON], не заперечувалася іншими особами, які беруть участь у справі, підтверджена показаннями допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] Суд також приймає до уваги пояснення позивача [PERSON] про те, що саме він за власні кошти проводив у 1996-1999 роках ремонтні роботи у придбаному домоволодінні по [ADDRESS], оскільки це підтверджується показаннями свідків та наявними у матеріалах справи письмовими доказами: актом випробування гідравлічної системи, актом про готовність водопроводу, товарно-транспортними накладними на доставку будівельних матеріалів та платіжними документами (т.1, а.с. 82-93). Таким чином, оцінюючі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленими та доведеними наступні обставини: домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було придбано за грошові кошти [PERSON], який також за власні кошти провів ремонтні роботи у придбаному домоволодінні; домоволодіння по [ADDRESS] було оформлено на [PERSON] в межах письмової угоди від 26.12.1995 року за якою [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що спірне домоволодіння разом земельною ділянкою, на якій воно розташовано, купляються повністю за грошові кошти [PERSON], а оформлюються на [PERSON], замість чого [PERSON] зобов'язується за її власні кошти до 26.06.1998 року придбати (купити) [PERSON] і оформити на нього дві чотирьохкімнатні квартири у Центральному районі м. Одеси; [PERSON] у зв'язку із невиконанням взятого на себе зобов'язання перед [PERSON], за договором дарування від 29.06.1998 року подарувала, а [PERSON] прийняв у дар домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 643 кв. м.; домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке розташовано на земельній ділянці площею 487 кв. м., було подаровано [PERSON] [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування від 21.09.2004 року - на виконання письмової угоди від 21.09.2004 року, за якою [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що [PERSON] переоформлює шляхом укладення договору дарування на [PERSON] домоволодіння разом земельною ділянкою, замість чого [PERSON] зобов'язується за свої власні кошти до 21.09.2008 року купити та оформити на [PERSON] дві чотирьохкімнатні квартири у центральній частині м. Одеси Правова оцінка обставин справи, встановлених на підставі досліджених доказів, дає суду підстави дійти висновку, що волевиявлення учасників договору дарування від 21.09.2004 року [PERSON] та [PERSON] не відповідало їх внутрішній волі щодо безоплатності характеру даного договору та було направлено на встановлення обов'язку обдарованої особи [PERSON] вчинити у майбутньому на користь дарувальника [PERSON] зустрічні дії майнового характеру у вигляді купівлі двох квартир замість подарованого їй домоволодіння, що в розумінні ст. 717 ч.2 ЦК України, не є договором дарування. Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З урахуванням висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 24 липня 2013 року щодо помилкового висновку судів про нікчемність договору дарування від 21.09.2004 року, суд при новому розгляді справи зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає, що договір дарування від 21.09.2004 року є не нікчемним, а оспорюваним правочином та має бути визнаний судом недійсним у зв'язку із недодержанням сторонами вимог, які встановлені законом - ч. 3 ст. 203 ЦК України - в частині відповідності волевиявлення сторін їх внутрішній волі щодо укладення договору дарування, що повинен мати безоплатний характер, а також щодо спрямованості настання реальних наслідків договору дарування, обумовлених безоплатним характером його правової природи. При цьому, посилання позивача на ч. 1 ст. 203 ЦК України як на підставу недійсності договору дарування є помилковими, адже сам по собі зміст договору дарування вимогам закону не суперечить, однак судом встановлена невідповідність волевиявлення сторін їх внутрішній волі щодо укладення договору дарування, що є підставою для визнання недійсним договору дарування згідно ч.3 ст. 203 ЦК. Суд вважає, що в даному випадку є підстави для застосування до спірних правовідносин та визнання оспорюваного правочину недійсним як на підставі ст. 230 ЦК України так і на підставі ст. 215 та ч.3 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 236 ЦК нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд приймає до уваги, що позивачем заявлені вимоги про повернення йому у власність домоволодіння по [ADDRESS], переданого на виконання визнаного судом недійсним договору дарування від 21.09.2004 року, у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, а домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. "Ж" - житловою площею 128,4 кв. м. та господарсько-побутових будівель літ. "З" - гараж, № 1 - огорожа, розташоване на земельній ділянці площею 487 кв.м., передане на виконання недійсного договору дарування від 21.09.2004 року, підлягає поверненню у власність [PERSON] в порядку реституції, тобто повернення сторін у первісний стан, що існував до укладання оспорюваного договору дарування, шляхом визнання за [PERSON] права власності на вказане домоволодіння. З урахуванням обов'язкових для суду висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013року, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на земельну ділянку 0,0487 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. В даному випадку, у разі набрання даним рішенням законної сили та реєстрацією права власності за позивачем на домоволодіння по [ADDRESS], [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про приватизацію вказаної земельної ділянки у встановленому законом порядку. У відповідності до ст. 236 ЦК України, договір дарування від 21.09.2004 є недійсним з моменту його укладання - тобто з 21.09.2004 року. Приймаючи до уваги, що на час ухвалення даного рішення право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку зареєстроване за стороною недійсного правочину - [PERSON] та судом застосовано реституцію, як наслідок недійсності правочину шляхом повернення домоволодіння, яке до його укладання було зареєстровано за [PERSON], суд вважає, що державний акт серії ЯГ № 950627 від 26.12.2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0487 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS], виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів [PERSON] є недійсним, оскільки в даному випадку виникнення права власності [PERSON] на земельну ділянку є похідним від існування права власності на домоволодіння, на якій воно розташоване. При цьому суд враховує, що даний державний акт був виданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.08.2006 року, згідно якої [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 487 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи, що договір дарування від 21.09.2004 є недійсним з моменту його укладання - з 21.09.2004 року, всі подальші правочини, що вчинялися [PERSON] або за її участю та правовстановлюючі документи на спірні домоволодіння і земельну ділянку, що були отримані нею, є такими, що відповідно укладені та видані не у відповідності із чинним законодавством в частині норм щодо захисту права власності. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Аналіз абз. 1 п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України з урахуванням ч. 2 ст. 19 Конституції України дає підстави для висновку про те, що й державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 6 лютого 2013 року у справі № 6-169цс12. Таким чином, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч.1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 24 квітня 2013 року у справі № 6-14цс13). Тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання державного акту серії ЯГ № 950627 від 26.12.2006 року про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0487 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS], виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів [PERSON] недійсним підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За обставин встановлених при розгляді даної справи та висновку суду про недійсність договору дарування від 21.09.2004 року, державного акту про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0487 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS], виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів [PERSON], суд вважає, що іпотечний договір від 22.08.2006 року, укладений між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON], реєстровий № 16425 від 22.08.2006 року на домоволодіння по [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 487 кв. м., договір до договору іпотеки від 22.08.2006 року, укладений 29.01.2007 року між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON], реєстровий № 882 від 29.01.2007 року на земельну ділянку площею 0,0487 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] були укладені з порушенням вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 317, 575, 583 ЦК України, порушують право власності позивача [PERSON] на вказане домоволодіння та мають бути визнані недійсними судом на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України. Разом із тим, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] в частині зняття арешту та заборони відчуження домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] шляхом вилучення відповідних записів з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек задоволенню не підлягають, оскільки суд не є тим органом, який відповідно до закону здійснює державну реєстрацію обтяжень та їх вилучення, а тому суд не може ні внести запис до Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек, ні вилучити такий запис. Суд має право зобов'язати відповідний орган здійснити вилучення відповідних записів, однак такі позовні вимоги не були заявлені [PERSON]. Однак, згідно ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Таким чином, рішення суду по справі є підставою для вилучення запису з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна: запис № 3636249 від 22.08.2006 року, контрольна сума 1793А96566 - домоволодіння [ADDRESS], запису № 4418092 від 29.01.2007 року, контрольна сума 0Е00Е1Е40Д - земельна ділянка площею 0,087 га. за адресою: [ADDRESS]; є підставою для вилучення запису з Державного реєстру іпотек № 4082550 від 20.11.2006 року контрольна сума ГБ43963Г5Д домоволодіння загальною площею 128,4 кв. м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці 487 кв. [ADDRESS] та зміни у даному запису від 26.08.2007 року - земельна ділянка загальною площею 0,0487 га. за адресою: [ADDRESS]; є підставою для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,0487 га. за адресою: [ADDRESS], а також підставою для реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS], а тому суд вважає за необхідне встановити саме такий порядок виконання рішення. Відповідно до ст. ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 3004,40 грн. (т.1, а.с. 42) та 214,60 грн. (т.1, а.с. 43), однак прохальна частина позовної заяви та уточнень до неї містить вимогу про стягнення з відповідачки [PERSON] судового збору лише у сумі 214,60 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в межах заявлених вимог тобто в сумі 214,60 грн. підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial