Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідачів з позовом про вселення та стягнення моральної шкоди в обґрунтування якого вказав, що 12.04.2003р. він уклав шлюб з [PERSON] Рішенням суду від 02.11.2012р. зазначений шлюб розірвано. Будинок за адресою: [ADDRESS] було придбано у [PERSON] його дружиною [PERSON] за час їх шлюбу. Після розірвання шлюбу з метою позбавлення його права на спільне майно, яке було придбано у період шлюбу у [PERSON], яка в свою чергу доводиться рідною бабусею [PERSON], було сфабриковано справу про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS]. Димитровський міський суд Донецької області 25.12.2012 року ухвалив рішення по справі №2/0513/1223/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку не дійсним, яким задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсязі, визнавши недійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 01.12.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №7608. У лютому 2013 року [PERSON] подано до нього позовну заяву з вимогами усунути перешкоду у користуванні будинком [ADDRESS], визнавши його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. З лютого 2013 року відповідачами чиняться йому перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS], з посиланням на те, що він не є власником будинку. З метою усунення перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] він звертався 10.03.2013р. та 18.03.2013р. із заявами до Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області, на що є постанова про закриття кримінального провадження від 21.03.2013р. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013р. його апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25.12.2012р. та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 01.12.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №7608. В липні 2013 року представником [PERSON] по справі №2/226/244/2013 подано заяву про залишення позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням без розгляду, у зв'язку з чим Димитровським міським судом Донецької області 15.07.2013р. винесено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. Проте навіть після цього відповідачами продовжуються чинитися перешкоди у користуванні жилим будинком [ADDRESS], що підтверджується актом від 03.09.2013р., складеним співробітником міліції та представником мікроради №6, про не допуск його у будинок. У зв'язку з тим, що його було позбавлено можливості проживати у своєму будинку, він був змушений оселитися у квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS], де мешкав в період з 07.03.2013р. по 24.07.2013р., у період з 25.07.2013р. по цей час мешкає за адресою: [ADDRESS]. Внаслідок порушення відповідача його права на користування будинком, який належить йому на праві спільної власності, йому заподіяна моральна шкода, оскільки він на протязі тривалого часу з 07.03.2013 року по цей час вимушений проживати у родичів, а не у власному будинку, був позбавлений домашнього затишку та й взагалі можливості користатися його речами, одягом, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, придбання нового одягу, в тому числі звернення до суду за захистом своїх порушених прав з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком, а саме вселення в будинок. У зв'язку з вищевикладеним просить вселити його у вищевказаний будинок та стягнути з кожного з відповідачів на його користь по 20000 грн. моральну шкоду. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що перестав проживати у спірному будинку з 07.03.2013р., тому що закрили двері та він не міг попасти у будинок. У будинку є його речі: одяг, засоби гігієни, засоби для роботи. Квартира за адресою: [ADDRESS] - це квартира вітчима. Моральна шкода - це він вимушений себе заново одягти. У будинок не пустили, тому що [PERSON] почала говорити, що цей будинок йому не належить. Він зареєстрований у цьому будинку з 25.09.2008р. Він до суду не подавав про поділ будинку, тому що бажає вселитися у нього, знати, що там є, а потім вже вирішувати це питання. Ще у цьому будинку, крім нього, зареєстровані відповідачі, а також їх з [PERSON] діти. У нього є ключ від будинку. Він не може зайти у будинок, оскільки з внутрішньою сторони будинку, якщо вставити ключ у двері, він тоді не зможе відчинити двері. Він неодноразово намагався увійти до будинку, останній раз це було у вересні 2013р. З цього приводу він 2 рази звертався до міліції, кримінальні провадження були закриті, сказали звернутися до суду. Представник позивача підтримав у судовому засіданні вимоги позивача. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснив суду, що в даний час будинок зареєстрований за [PERSON]. Позивач не є власником жодної частки. Право власності виникає з моменту реєстрації. Власник має право проживати та вселяти осіб у будинок. Позивач не мешкає у спірному будинку з червня 2012р., а тому згідно норм ЖК він втратив право користування будинком. Позивач декілька разів приходив п'яним, тому [PERSON] його боїться, ніяких речей позивача у будинку не має. У вересні 2013р. позивач вивіз дрова. Від дій бабусі позивачу не можна було отримати ніяку моральну шкоду, тому у позові просить відмовити. Якщо буде визнано судом, що позивач є власником будинку або його частки та буде визначена кімната, тоді вони не будуть заперечувати проти позову. Оскільки договір купівлі-продажу був визнаний Димитровським судом недійсним, то вони зареєстрували право власності за [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що коли вона мешкала з позивачем у шлюбі, той не платив за комунальні послуги, не давав гроші. З бабусею у нього відносини погані, міг підняти руку на неї. Бабуся подала на неї до суду щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, вона не була проти позову и суд задовольнив заяву. 07.03.2013р., коли позивач узнав про рішення Димитровського міського суду, то він прийшов п'яний, погрожував бабусі, вона викликала наряд міліції, потім знову викликала наряд міліції. Потім він сказав, щоб вона зібрала його речі. У будинку є лише спальний гарнітур позивача, який подарували його батьки, більше нічого у будинку, позивача не має. Позивач постійного погрожує, що вони будуть спати з дітьми на вулиці. Ремонт проводився на гроші, які вона отримала у зв'язку з народженням дитини, він нічого не робив. Зараз позивач мешкає з іншою жінкою у Каракові, це їй розповідає дитина. Вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS], позивач там не мешкає з липня 2012р. Власником будинку є бабуся, вона придбала будинок у шлюбі, але це не спільне майно, тому що ремонт робили не за його гроші. Позивач постійно погрожує їм і вони не пускають його з бабусею до будинку з цих підстав, крім того, вони вважають, що він не є власником цього будинку. Впускати у будинок вона його не збирається. Вона купила будинок у [PERSON], але вважає, що це будинок бабусі і тому не реєструє вказаний договір купівлі-продажу у реєстраційній службі. Вислухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.12.2007р. був укладений договір купівлі-продажу будинку з відповідними спорудами та побудовами за адресою: [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстр № 7608, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбавала вищевказаний будинок з відповідними спорудами та побудовами (а.с.8). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02.11.2012р., шлюб, укладений 12.04.2003р. між позивачем та [PERSON], розірвано (а.с.7, 9). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.12.2012р., договір купівлі-продажу будинку з відповідними спорудами та побудовами за адресою: [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 01.12.2007р., реєстр № 7608, визнаний недійсним (а.с.11). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013р., рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25.12.2012р. скасовано та відмовлено про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку з відповідними спорудами та побудовами за адресою: [ADDRESS], посвідченого нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 01.12.2007р., реєстр № 7608 (а.с.12-13). Постановою про закриття кримінального провадження від 21.03.2013р. встановлено що, 10.03.2013р. до чергової частини Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області звернувся [PERSON] із заявою про те, що [PERSON] не впускає його до будинку за адресою: [ADDRESS], де він зареєстрований. 18.03.2013р. [PERSON] знову звернувся до чергової частини Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області з аналогічною заявою та просив притягти [PERSON] до адміністративної відповідальності. Допитані [PERSON] та [PERSON] свої дії щодо перешкоджання проживання у будинку заявника мотивують тим, що [PERSON], як його пускають до будинку, свариться та погрожує їм, з ним склалися неприязні відносини. Таким чином встановлено, що між учасниками конфлікту склалися цивільно-правові відносини, які можуть бути вирішені тільки шляхом розгляду цивільної справи судом. Формально, в діях громадянки [PERSON] вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, як самоправство, проте правопорушенням не було завдано значної шкоди, що є обов'язковою ознакою складу злочину вказаного правопорушення (а.с.17). Згідно Акту від 03.09.2013р., позивача не пустили у будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно паспорту, виданого 18.07.1195р., позивач зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] з 25.09.2008р. (а.с.5-6). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2013р., власником будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], право власності зареєстровано 18.01.2013р. (а.с.36). Згідно Актів від 20.09.2013р., позивач мешкав з 07.03.2013р. по 24.07.2013р. та мешкає з 25.07.2013р. без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.37-38). Згідно довідки від 09.01.2013р. № 1014 про склад сім'ї, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та мешкають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (а.с.43). Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Будь-якої угоди, про порядок користування позивачем спірним житловим приміщенням, відповідачами не надано. До того ж, у судовому представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] пояснили суду, що позивач не мешкає у них з червня-липня 2013р. У березні 2013р. та 03.09.2013р. позивач намагався вселитися у спірний будинок, де він був зареєстрований, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 21.03.2013р. та Актом від 03.09.2013р., але не зміг цього зробити внаслідок дій відповідачів. За таких обставин суд вважає, що причини тимчасової відсутності позивача є поважними, оскільки позивач не міг вільно користуватися будинком з відповідними побудовами та спорудами, маючи на це право, передбачене ч.1 ст.405 ЦК України, ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст.156 ЖК України. Таким чином, суд вважає, що позов про вселення позивача підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Суду не надано доказів спричинення моральної шкоди позивачу, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача необхідно відмовити. Враховуючи викладене, ст.23 ч.ч.1-4, ст.ст.405 ч.1, 1167 ч.1 ЦК України, ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст.156 ЖК України та

Outcome: partial