Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

26 вересня 2013 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування вимог зазначив, що відповідно до договору № MRХRRX12100252, укладеного між Банком та відповідачем від 20.07.2007 року, останній було надано споживчий кредит у розмірі 1272,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач в порушення норм діючого законодавства та умов кредитного договору свої зобовязання належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 19.09.2013 року заборгованість становить 30910,15 гривень. Просить стягнути з відповідача на користь Банку зазначену суму заборгованості, а також судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Зазначила, що предявлені позовні вимоги нею не визнаються у повному обсязі у звязку зі спливом обумовленого договором строку позовної давності. З цих підстав просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що 20 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (з 29 липня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Банківської ліцензії № 22) (надалі - Банк), з одного боку, та [PERSON] (надалі - Позичальник), з іншого, було укладено договір кредиту № MRХRRX12100252, за умовами якого Банк надав Позичальникові споживчий кредит у сумі 1272,00 гривень строком до 19 липня 2008 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом, в обумовлений у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (надалі - Умови) строк (а.с. 6-15). При цьому, позичальника [PERSON] було ознайомлено із умовами зазначеного кредитного договору, а також із порядком та строками здійснення погашення отриманого кредиту, що засвідчено її особистими підписами. Згідно із ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Так, згідно із п. 1.7 Умов надання кредиту фізичним особам, споживчий строковий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. При цьому відповідно до п. 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) (далі за текстом - Умови), що є невідємною частину кредитного договору, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязання здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане позичальником. Згідно із п. 5.1 вказаних Умов у разі порушення позичальників зобовязання кредитного договору Банк має право нарахувати пеню позичальнику до сплати в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше ніж 1 грн. за кожен день прострочки платежу. З наданих представником позивача розрахунків вбачається, що позичальник [PERSON] свої зобовязання за договором кредиту належним чином не виконала. Станом на 19.09.2013 року утворилась заборгованість у загальній сумі 30910,15 гривень, яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 1065,01 гривень, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 10905,48 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 177,66 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 16813,90 гривень, а також штрафу: фіксованої частини у сумі 500,00 гривень та процентної складової у сумі 1448,10 гривень (а.с. 16-17). Разом із тим, суд вважає, що нарахування пені за розрахунком, наданим представниками банку, не відповідає умовам кредитного договору, оскільки відповідно до п. 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязання здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане позичальником. При цьому з наданого розрахунку вбачається, що пеня нарахована з 20 липня 2007 року та включно до 19 вересня 2013 року, незважаючи на те, що умови кредитного договору позичальник повинен був виконати в строк до 19 липня 2008 року, що є кінцевим терміном виконання зобовязання, а отже сума пені повинна розраховуватись у трирічний термін до 19 липня 2011 року включно. Таким чином сума пені за час прострочення виконання зобовязань за договором кредиту розраховується судом за період з 20 липня 2007 року по 19 липня 2011 року і складає 7764,12 гривень. Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Разом із тим, пунктом 5.3 Умов кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань за кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Отже, виходячи з вимог банку, за одне й те саме порушення зобовязання за договором кредиту передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити позивачеві ПАТ КБ «ПриватБанк» у його вимогах до відповідача щодо стягнення фіксованої суми штрафу в розмірі 500,00 гривень та процентної складової у сумі 1448,10 гривень, нарахованих за порушення виконання зобовязання. При цьому суд не вбачає правових підстав для вимоги Банку в частині стягнення фіксованої суми штрафу в розмірі 500 грн. за кредитним договором від 3 квітня 2006 року з відповідача, оскільки фіксованого штрафу (неустойки), що закріплена у кредитному договорі від 3 квітня 2006 року, не відповідає поняттю неустойки, закріпленому в нормах цивільного законодавства України, оскільки неустойкою не може бути фіксована сума штрафу. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність у відповідача [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором кредиту у загальному розмірі 19912,27 гривень. В сенсі ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (далі за текстом - Закон), яка містить перелік прав споживача в разі придбання ним продукції у кредит, вказано, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У відповідності до п. 23 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно із п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошено, що враховуючи положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку або іншої фінансової установи. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року вказано, що в аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Строк загальної позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. При цьому згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Пунктом 5.5 Умов надання кредиту сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлюється тривалістю 5 років. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив якої є підставою для відмови у позові. Згідно із ст. 266 ЦК України за спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно та інше). Позивачем в ході судового розгляду справи доказів на підтвердження переривання чи зупинення перебігу строку позовної давності надано не було, при цьому позовну заяву до [PERSON] подано до суду тільки 26 вересня 2013 року, тобто після спливу обумовленого договором пятирічного терміну. Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин, зважаючи на заявлене відповідачем [PERSON] клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. На підставі ст. ст. 42, 61 Конституції України, ст.ст. 526, 530, 533, 549, 551, 610, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed