Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Прокурор м. Судака звернувся до суду в липні 2013 року з позовом в інтересах держави в особі Веселівської сільської ради м. Судака до [PERSON] в якому просив: - зобов’язати відповідачку за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,14 га., яка використовується для діяльності готелю «У Рустема», що розташована напроти земельної ділянки, на якій розташована базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON], що розташована у Веселівській бухті, на набережній с. Веселе, шляхом приведення її у первинний, придатний для подальшого використання стан; - знести та демонтувати усі об’єкти, що самовільно встановлено та використовуються [PERSON] на самовільно зайнятій земельній ділянці загальною площею 0,14 га., яка використовується для діяльності готелю «У Рустема», що розташована напроти земельної ділянки, на якій розташована базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON], що розташована у Веселівській бухті, на набережній с. Веселе, шляхом приведення її у первинний, придатний для подальшого використання стан; - стягнути з відповідачки 2407,62 грн. збитку, що його завдано внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з матеріалами органів, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, встановлено факти самовільного зайняття відповідачкою спірної земельної ділянки, про що складено відповідні акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, протокол про вчинення адміністративного правопорушення, на підставі яких прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення та винесено припис про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що в добровільному порядку відповідачкою вимоги про звільнення земельної ділянки не виконано, чим порушено приписи ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, прокурор м. Судака в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування звернувся до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні прокурор та представник Веселівської сільської ради позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, з огляду на зазначені в позові обставини. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що перевіркою інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Автономній Республіці Крим виявлено порушення земельного законодавства, які зафіксовані актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 23 травня 2013 року (арк. справи 11). Аналогічні порушення зафіксовано в акті, складеному Державною інспекцією сільського господарства в Автономній Республіці Крим від 16 травня 2013 року (арк. справи 7). За результатами перевірки спеціалістами вказаних інспекцій встановлено самовільне зайняття [PERSON] земельної ділянки, орієнтованою площею 0,14 га, розташованої на землях Веселівської сільської ради м. Судака напроти земельної ділянки, на якій знаходиться базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON], що знаходиться у Веселівській бухті на набережній с. Веселе, яке проявляється у використанні останньою вказаної земельної ділянки для будівництва капітальних нежитлових споруд та навісу, про що було складено протокол про адміністративне правопорушення № 000375 від 16 травня 2013 року (арк. справи 5). Постановою Державної інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим № 000375 від 21 травня 2013 року накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу (арк. справи 4). Крім того, спеціалістом Державної інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим здійснено розрахунок можливого розміру шкоди, завданої внаслідок самовільного використання земельної ділянки [PERSON] в розмірі 2407,62 грн. (арк. справи 8). На підставі ст.ст. 6, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» приписом № 0204 від 21 травня 2013 року [PERSON] запропоновано звільнити спірну земельну ділянку (арк. справи 6). На момент розгляду справи судом вказаний припис інспекції відповідачкою не виконано. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації. Як передбачено ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предметом розгляду в рамках даної справи є, зокрема, звільнення земельної ділянки, яка самовільно зайнята відповідачкою. Як зазначив позивач, саме незаконна експлуатація земельної ділянки, як то слід повторно наголосити, спричинила звернення до суду із позовом про її звільнення. З контексту позовних вимог вбачається, що позивач ідентифікує спірну земельну ділянку, як частину Веселівської бухти та набережної с. Веселе, розташовану напроти земельної ділянки, на якій розташована базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON] З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 79 Земельного кодексу України, які твердять, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У відповідності до приписів статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Таким чином, безперечною умовою застосування положення вищенаведеної статті виступає наявність у позивача прав власності чи користування земельною ділянкою. Необхідною умовою звернення до суду є, перед усім, сама по собі наявність у позивача права на предмет позову. Суд звертає увагу на ту обставину, що прохальна частина позову містить вимогу про зобов'язання відповідачки «звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,14 га., яка використовується для діяльності готелю «У Рустема», що розташована напроти земельної ділянки, на якій розташована базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON], що розташована у Веселівській бухті, на набережній с. Веселе». При цьому позивач жодним чином не ідентифікує земельну ділянку та її конкретне місцезнаходження, яка на його думку йому належить і, відповідно, повинна бути звільнена відповідачем. На вимогу суду конкретизувати вимоги в частині ідентифікації земельної ділянки, позивач наполягав на достатніх ідентифікуючих її ознаках, визначивши її як «земельну ділянку - частину Веселівської бухти, набережної с. Веселе, площею 0,14 га., самовільно зайняту для використання готелю «У Рустема». З таких ідентифікуючих ознак, якими позивач визначив земельну ділянку, не вбачається її конкретне місцезнаходження, суд позбавлений законної можливості на власний розсуд ідентифікувати конкретне місцезнаходження частини бухти, набережної занятої кафе в с. Веселе площею 0,14 га., яку просить звільнити позивач, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. На думку суду, саме по собі визначення місцезнаходження, меж та площі земельної ділянки, як: «розташована напроти земельної ділянки, на якій розташована базова станція МТС та земельною ділянкою, на якій встановлена мала архітектурна форма, яку використовує [PERSON], що розташована у Веселівській бухті, на набережній с. Веселе», всупереч приписів ст. 198 Земельного кодексу України, не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог. При доказуванні факту самовільного захоплення та ідентифікації земельної ділянки, належної позивачеві, останній посилається на картографічну інформацію, яка міститься в Генеральному плані с. Веселе, затвердженому рішенням 36 сесії 6 скликання Веселівської сільської ради м. Судака № 551 від 29 листопада 2013 року, та самостійні креслення, виконані у вказаному плані (арк. справи 159, 161). Проте такі посилання не можуть бути визнані належними та допустимими доказами в рамках дійсної справи. При цьому суд не може не враховувати, що хоча фактам, встановленим органами, що здійснюють державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, й надано преюдиціального значення, але вони мають враховуватися судами у розгляді справ з урахуванням загальних правил статті 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Аналогічних висновків щодо ідентифікації спірних об’єктів дійшов суд в частині позовних вимог щодо знесення та демонтування усіх об’єктів, що самовільно встановлено та використовуються [PERSON] на самовільно зайнятій земельній ділянці загальною площею 0,14 га., яка використовується для діяльності готелю «У Рустема», не залишаючи при цьому без уваги похідність позову щодо звільнення ділянки. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено можливість відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також чітко визначено термін збитків, під якими слід розуміти втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вину боржника. Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань безпосередньо пов'язано з наявністю чи відсутністю вище вказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. З огляду на викладене, можна зробити висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов'язання, якого припустився боржник. А отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв'язок. Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). З огляду на те, що позовні вимоги про звільнення земельної ділянки не підлягають задоволенню, а так само й похідні вимоги про стягнення можливого завдання збитків, які позивач міг би отримати за її використання також не можуть бути задоволені судом. Відповідно до положень ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому спосіб має бути адекватним та відповідати порушеному праву. Приписами ст. 16 ЦК України встановлено, що особа вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Захист прав - це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. За змістом ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України обов'язковою умовою задоволення позову є встановлення факту порушення прав позивача. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку, однак доказів на підставі яких можливо було б встановити її конкретну площу та чітке розміщення для подальшого звільнення ділянки не надав, а тому за наведених підстав та доводів, обраний позивачем спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України, є необґрунтованим. При цьому, суд не може не враховувати, що виходячи з положень ст. 14 ЦПК України принципом цивільного судочинства є обов'язковість і виконуваність рішення суду. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Через призму конкретних обставин, встановлених у справі, та правозастосовних до спірних правовідносин орієнтирів, суд дійшов висновку, що оскільки в ході судового засідання з боку позивача не надано письмових доказів ідентифікації спірних об’єктів, суд вважає, що доводи позивача, викладені у позові з цих обставин, є необґрунтованими, а тому в силу вищевикладеного очевидні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed