Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання спільної сумісної власності та встановлення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності квартири. В обґрунтування позову вказала, що 22 грудня 1984 року сторони зареєстрували шлюб і проживали спільно до 2001 року. За час спільного проживання, у 1993 році сторони придбали квартиру [ADDRESS], вартістю 200000 карбованців. У лютому 2001 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка дійшла згоди з відповідачем, що квартира, як спільне майно подружжя, після розірвання шлюбу буде передана у власність їх сину, який, будучи неповнолітнім, залишився проживати з позивачкою. У травні 2012 року позивачка звернулася до відповідача, що перебуває на роботі за кордоном та приїхав на короткий проміжок часу в Україну, з проханням передати квартиру у власність сину [PERSON], [INFO]. Відповідач у категоричній формі відмовився від домовленості про передачу квартири сину, вказуючи про те, що в нього є інша сім'я. Позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS], та визначити розмір ідеальних часток у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме квартири, в рівних частках між сторонами. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на те, що спільна квартира придбана за час спільного сумісного проживання як подружжя і належить їм обом в рівних долях на праві спільної сумісної власності. На прохання відповідача, з метою уникнення зайвого клопоту та додаткових витрат, сторони добровільно домовилися про передачу квартири у власність їх сину [PERSON]. Вказана домовленість підтримувалася відповідачем до травня 2012 року, часу коли позивачка довідалася про те, що відповідач у категоричній формі став заперечувати передачу їх спільної квартири у власність сину. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Крім того, відповідач зазначив, що дійсно не бажає передачі квартири сину, з яким у нього нормальні відносини, а позивачка пропустила строки позовної давності. Відповідач також зазначив, що позивачка все своє майно після розірвання шлюбу забрала з квартири та переїхала проживати в [INFO]. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в шлюбі з 22 грудня 1984 року по 15 лютого 2001 року, та у цей період ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України (УРСР) 1963 року та нормами КПШС України (УРСР), оскільки вони виникли та діяли до вступу в дію Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, тобто до 1 січня 2004 року. Також частково нормами діючого Цивільного кодексу України, оскільки відносини щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності в цей час врегульовані нормами діючого ЦК України, яким змінено порядок та підстави застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 22 КПШС України, майно придбане подружжям під час шлюбу є їх спільної сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КПШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них, суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (ст. 29 КПШС України). Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розлученого подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Стаття 74 ЦК УРСР передбачає, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права ( ст. 76 ЦК УРСР). У відповідності до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ст. 260 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що позивачка дізналась про порушення свого права в травні 2012 року, так як саме тоді відповідач категорично відмовився передати квартиру сину. Фактично, розриваючи шлюб, відповідач, визнаючи право позивачки на 1/2 частку квартири, придбаної за час подружнього життя, досяг з нею угоди про передачу квартири їх сину. Таким чином, до травня 2012 року відповідач, який постійно перебуває на роботі за кордоном та рідко приїжджає в Україну, не заперечував угоди про передачу квартири сину, і лише у травні 2012 року відмовився від її виконання. За таких обставин позивачка довідалася про порушення відповідачем її права на 1/2 частку квартири, яку вона мала на меті передати у власність сину, в звязку з чим звернулася до суду за захистом порушеного права. Фактично, відповідач свідомо, завівши в оману позивачку, з метою застосування строків позовної давності, намагається позбавити її права на майно квартиру, придбану за час подружнього життя, яка являється спільною сумісною власністю сторін. Саме з часу коли позивачка довідалася про наміри відповідача порушити її право на частку у майні, що є спільною сумісною власністю, вона звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не було пропущено встановлений законом строк позовної давності, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки з пояснень сторін та зібраних матеріалів справи витікає підтвердження права власності сторін на спірну квартиру у рівних долях, як на майно набуте за час перебування у шлюбі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved