Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просив визнати заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] недійсним. В обґрунтування позову зазначав, що 06.05.2010 року помер його батько [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №37 по вул. Скляра в м. Миколаєві. Після звернення до нотаріуса для прийняття спадщини він дізнався, що за час життя [PERSON] оформив заповіт на користь своєї дружини [PERSON] Вважав, що заповіт є недійсним, через те, що [PERSON] розпорядився не тільки своєю частиною майна, а й належною померлій 16.02.1999 р. [PERSON] Крім того, заповіт було складено [PERSON] у стані, коли він не міг правильно сформувати та виразити своє волевиявлення внаслідок перенесених медичних захворювань. Також зазначав, що відповідач [PERSON] навмисно доводила заповідача до малосвідомого стану внаслідок надання йому алкогольних напоїв після чого нав’язувала йому свою волю. Позивач та представник позивача в судовому засіданні доводи позову підтримали, додатково пояснили суду, що за час життя [PERSON] ніколи не мав бажання заповідати своє майно [PERSON], проте внаслідок її впливу та тяжких захворювань, вимушений був оформити заповіт не розуміючи правого значення своїх дій. Крім того, [PERSON] не підписував заповіт, хоча мав таку фізичну можливість, а свідки, які приймали участь при посвідчені заповіту також були введені в оману та не знали про яку нотаріальну дію йде мова. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав та пояснив суду, що обставини стосовно психічної та фізичної неспроможності спадкодавця стосовно укладення оспорюваного заповіту вже були предметом судового розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва по цивільній справі №2-1883/11 за участю тих же самих осіб стосовно того ж предмету спору із тих же підстав. При цьому, стороною позивача не надано жодного нового доказу, які підтверджують наявність підстав для визнання заповіту від 22.08.2008 р. недійсним, а приватний нотаріус [PERSON] при його посвідченні діяла у повній відповідності із Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5. На підставі зазначеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з’явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень проти позову не надали. Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення сторін, їх представників та оглянувши матеріали архівної цивільної справи №2-1883/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, із матеріалів справи вбачається, що 22.08.2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт, реєстровий №1256 за яким [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON]. Зазначений заповіт на особисте прохання [PERSON] було підписано [PERSON] та зачитано заповідачу свідками [PERSON] та [PERSON] [PERSON] помер 06.05.2010 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18.10.2010 р., актовий запис №2015, серія І-ФП №118720. Після його смерті, 21.05.2010 р. Першою миколаївською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №323/2010. З заявами про прийняття спадщини звернулися дружина померлого [PERSON] та його сини [PERSON] та [PERSON] З аналізу тексту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він ставить питання про недійсність заповіту від 22.08.2008 р. за правилами ст. 225 ЦК України. За ч. 1 ст. 225 ЦК України, судом визнається недійсним правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Згідно ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, з матеріалів архівної цивільної справи №2-1883/11 вбачається, що 12.10.2010 р. [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] в якому просив визнати заповіт недійсним з тотожних підстав. В ході розгляду зазначеної справи відповідно до ухвали суду від 25.11.2011 р. була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої поставлені питання щодо психічного стану в якому знаходився [PERSON] та розуміння ним в силу свого стану здоров’я значення своїх дій та можливість керувати ними на момент складення заповіту 22.08.2008 р. Крім того, експерту направлені для дослідження медична картка хворого [PERSON] з Миколаївської міської поліклініки №4. Відповідно до акту № 698 посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 25.10.2012 р., [PERSON] при оформленні заповіту від 22.08.2008 р. не страждав хронічним алкоголізмом та недоумством та розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Щодо доводів позивача про здійснення розпорядження [PERSON] на підставі заповіту частиною майна, яка належала померлій 16.02.1999 р. [PERSON], то відповідно до змісту ст.ст. 626, 628, 1233 ЦК України заповідач самостійно визначає зміст заповіту на свій розсуд. Крім того, із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що [PERSON] здійснив розпорядження стосовно усього належного йому майна на час смерті без його індивідуального визначення, тому такі доводи позивача є неспроможними та такими, що ґрунтуються на невірному розумінні закону. На підставі зазначеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним слід відмовити у зв’язку з безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати сплачені позивачем при зверненні до суду та перерозподілу не підлягають.

Outcome: dismissed