Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

[PERSON], в інтересах [PERSON], звернулась до суду з позовом до ПАТ Банк "Морський" ( далі Банк ), ТОВ "АВ Авто" ( далі товариство ), який в подальшому уточнила та просила визнати іпотечний договір недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2011 р. між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «АВ Авто» укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, товариству був наданий кредит на суму 740 000 євро. В цей же день, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком, [PERSON] ( як майновий поручитель товариства ) та ТОВ «АВ Авто» був укладений іпотечний договір, предметом якого є будинок, розташований в [ADDRESS], загальною площею 744,2 кв.м., та належав іпотекодателю на праві власності. На момент укладення договору в будинку, що є предметом іпотеки, проживав неповнолітній [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що укладеним договором іпотеки порушені майнові та житлові права неповнолітньої дитини, мати якого не вправі була без дозволу органу опіки та піклування укладати вказаний договір іпотеки, відмовившись він належних дитині майнових прав на користування житловим будинком, представник позивача просила визнати іпотечний договір від 21.12.2011 р. недійсним, з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України. ПАТ Банк "Морський" звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], ТОВ "АВ Авто" про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок заборгованості за кредитним договором. Вимоги мотивовані тим, що відповідачі, в супереч умовам договору, починаючи з березня 2012 року, від своєчасного виконання зобов'язання ухиляються, кредит і проценти погашають нерегулярно, у зв'язку з чим за ними утворилася загальна заборгованість по кредиту станом на 13.11.2012 р. в сумі 7871372 гривні 28 копійок. В ході судового розгляду ПАТ Банк "Морський" просив залишити позовні вимоги до ТОВ "АВ Авто" без розгляду ( а.с. 124 ), оскільки вже є рішення суду про стягнення з цього відповідача, а також [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 8616062 гривень 64 копійок. В подальшому банк знову збільшив зустрічні позовні вимоги та просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8616062 гривні 64 копійки звернути стягнення на предмет іпотеки. На підставі заяви представника позивача, ухвалою суду від 14.08.2013 р. залучено до участі по справі на стороні позивачки, як третю особу, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ялтинської міської ради. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов, в задоволенні зустрічного просила відмовити. Представник ПАТ Банк "Морський" просив зустрічний позов задовольнити. В задоволенні основного позову просив відмовити, оскільки вважає його необґрунтованим. 2 Відповідач ТОВ «АВ Авто» повідомлено належним чином, його представник в судове засідання не з'явився, своїх заперечень на позов не надало. 3-я особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Ялтинської міської ради повідомлена належним чином, надіслала заяву про розгляд справи у відсутність її представника. Матеріалами справи підтверджено, що правовідносини сторін регулюються нормами глави 48, 49, 51, 71 ЦК України, Законом України «Про іпотеку». Судом встановлено, що 21.12.2011 р. між ПАТ Банк «Морський» та ТОВ «АВ Авто» був укладений кредитний договір № 1911211-КЮ, за яким товариство отримало кредит в сумі 740000 євро під 10% річних, строком на 12 місяців, до 20.12.2012 р. В цей же день, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та [PERSON], як майновим поручителем ТОВ «АВ Авто» та цим товариством був укладений договір іпотеки, про передачу банку в іпотеку належного [PERSON] на праві власності будинку загальною площею 744,2 кв.м., який розташований в [ADDRESS]. Вказаний будинок належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2004 року. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами ), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно статті 177 СК України, статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, єдиним власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] Майнові права [PERSON], 1994 року народження, на спірний житловий будинок відсутні. Згідно довідки виконавчого комітету Сімеїзської селищної ради від 16.12.2011 р. №02-08/572 у будинку, що передавався в іпотеку, не було зареєстровано інших осіб, у тому числі малолітні та неповнолітні діти (а.с.114). Легітимність цієї довідки позивачем [PERSON] не спростована й будь-яких доказів щодо її фіктивності останнім до суду не представлено. Крім того, згідно п. 1.8. Іпотечного договору від 21.12.2011 р. іпотекодавцем засвідчено, що предмет іпотеки не переданий у користування, про що свідчить підпис [PERSON] на договорі. [PERSON] є громадянкою Російської Федерації (а.с. 63-65). У ході судового розгляду сторонами, у тому числі представником позивача визнавався та не запручувався тої факт, що і син позивачки - [PERSON], 1994 року народження є також громадянином Російської Федерації та в'їжджав на Україну по безвізовому порядку, у зв'язку з чим вказані обставини, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. У якості доказів постійного проживання [PERSON], 1994 року народження у будинку, що переданий в іпотеку позивачем надані довідки (а.с. 109-111, 166, 167). Вказані довідки суд не приймає до уваги, оскільки вони не є допустимими доказами постійного проживання [PERSON], 1994 року народження, так як відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» доказом постійного проживання іноземця є відповідна посвідка на постійне проживання. Проте, будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст. 58, 59 ГПК України, доказів на підтвердження того, що він, дійсно весь цей час, в тому числі й на момент укладення його матір'ю спірного Договору іпотеки постійно проживав в зазначеному будинку 3 (довідки про реєстрацію місця проживання, яка видається органом реєстрації, тощо), а також доказів на отримання відповідної посвідки на постійне проживання іноземця, позивачем до суду не представлено. Крім того, суд зазначає, що ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Син позивачки 19 грудня 2008 року досяг 14 років, а договір іпотеки між сторонами був укладений 21 грудня 2011 року. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Цим же Законом визначено, що місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до п. 19 Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 р. №1074 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами. Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на період короткотермінового перебування - для іноземців та осіб без громадянства з держав з візовим порядком в'їзду на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами; для іноземців та осіб без громадянства з держав з безвізовим порядком в'їзду - на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами. Таким чином, [PERSON], як іноземець, без оформлення відповідної посвідки на постійне місце проживання, мав право знаходиться на території України лише 90 днів протягом 180 днів (шість місяців) з дати першого в'їзду, у зв'язку з чим не мав відповідного місця проживання в розуміння Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Враховує суд і ту обставину, що згідно повідомлення органу опіки та піклування виконавчого комітету Ялтинської міської ради, [PERSON] в орган опіки не зверталася, і він згоди на укладання іпотечного договору не давав. При таких обставинах, суд відмовляє у задоволенні заявлених [PERSON] вимог за їх недоведеністю, поза будь-яких об'єктивних доказів на підтвердження наявності у її сина [PERSON], 1994 року народження права користування спірним будинком на час укладення договору іпотеки та необхідності надання органом опіки та піклування відповідного дозволу на укладення цього договору. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. Що стосується зустрічних вимог ПАТ Банк "Морський" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок заборгованості за кредитним договором, то вони підлягають задоволенню. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно умов договору, вимог даного Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Частина 2 ст. 1050 ЦК України передбачає, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням ), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 4 Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним забезпеченням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Як встановив суд, після отримання кредиту, ТОВ «АВ Авто», як позичальник, а [PERSON], як майновий поручитель, в супереч вимогам ст. 526 ЦК України і умовам договору, починаючи з березня 2012 р. належним чином зобов'язання не виконують, кредит і проценти не погашають, чим порушують умови кредитного договору. У зв'язку із порушенням взятих зобов'язань за кредитним договором, в жовтні місяці 2012 року банком було письмового повідомлено позичальника та іпотекодавця про існуючу заборгованість та намір Банку у випадку непогашення заборгованості та протязі 30 днів розпочати процедуру звернення стягнення на закладене майно. Протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя була залишена без задоволення. Таким чином, зобов'язання, передбачені іпотечним договором, незважаючи на вимогу банку про дострокове повернення кредиту та процентів, комісії та пені, порушуються зі сторони відповідачки. За відповідачами, станом на 05.04.2013 р. утворилася заборгованість по кредиту на загальну суму 8616062 гривні 64 копійки, в тому числі заборгованість за кредитом на суму 740000 євро, що еквівалентно 7587530 гривням 80 копійкам, заборгованість по процентам за користування кредитом на суму 61514,32 євро, що еквівалентно 630732 гривням 16 копійкам, та пені в сумі 38796,78 євро, що еквівалентно 397799 гривням 68 копійкам. [PERSON] вказану заборгованість не погасила. Ніяких дій направлених на виконання зобов'язань про повернення кредиту та процентів, не робила. Незважаючи на рішення суду від 17.06.2013 р. (а.с. 125, 126), [PERSON], [PERSON] та ТОВ «АВ Авто» на час розгляду справи також не погасили заборгованість на загальну суму 8615503 гривень 50 копійок. Розрахунок по заборгованості по кредиту, процентам та пені складений вірно. Курс Національного банку України по валюті долар США до гривні, станом на 05.04.2013 р. складає 10,253 гривен за 1 євро. Викладене підтверджується копіями іпотечного та кредитного договору від 21.12.2011 р., розрахунком заборгованості за станом на 05.04.2013 р., довідкою банка про курс гривні до євро, розрахунком заборгованості, рішення Нахімовського райсуду м. Севастополя від 17.06.2013 р. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частини 3 цієї статті передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки та початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації. Суд вважає, що позивач обґрунтовано заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинку, що належить на праві власності [PERSON] і ці вимоги підлягають задоволенню, як просив Банк, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ Банк "Морський" з укладанням договорів купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягів з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, витягів із Поземельної книги, витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, інших документів, необхідних для продажу та оформленню об'єктів нерухомості, також наданням ПАТ Банк «Морський» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу нерухомого майна, по ціні, яка встановлюється за згодою між Іпотекодателем та Іпотекодержателем а у випадку недосягнення такої згоди - на підставі незалежної оцінки майна, проведеною суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижче звичайних цін на ці види майна. Доводи представника позивача [PERSON] про те, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили робить неможливим звернення стягнення основної заборгованості на предмет іпотеки, оскільки на її думку це є подвійне стягнення заборгованості, не може бути прийнято судом до уваги. Наявність судового рішення про стягнення із позичальника на користь Банку заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Оскільки позов ПАТ Банк «Морський» задоволено, то судовий збір в сумі 3219 гривень, підлягає стягненню з відповідача на користь банку. На підставі ст. 526, 536, 575, 611, 615 ч. 1, 629, 1046-1050, 1054 ЦК України, ст.33, 35, 38-40 Закону України "Про іпотеку",

Outcome: approved