Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Сквирського районного суду Київської області із позовною заявою у якій просить визнати спільним майном подружжя автомобіль марки «Форд Фюжин», д.н.з. [NUMBER], визнати за нею право власності на ? частину вище зазначеного автомобіля, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за належну частку, автомобіля марки Форд Фюжин», д.н.з. [NUMBER] у розмірі 48 000 грн., визнати спільним майном подружжя будинок за [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину будинку за [ADDRESS] та стягнути на її користь грошові кошти в сумі 72 000 грн. за ? частину будинку за [ADDRESS] посилаючись на те, що 05.11.1977 року між нею та позивачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.03.1991 року даний шлюб було розірвано. Незважаючи на рішення суду вона та відповідач продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. 13 грудня 2012 року відповідачем [PERSON] до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області була подана позовна заява про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на спільне майно, придбане не під час перебування у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2013 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], за якою сторони визнали факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 1991 року по січень 2012 року та визнали спільним майном подружжя житловий будинок за [ADDRESS] Поділ іншого майна не проводили, незважаючи на те,що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було спільно придбано 02.07.2011 року автомобіль марки «Форд Фюжин», д.н.з. [NUMBER], 2011 року випуску та побудовано житловий будинок за [ADDRESS]. Позивач та представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та просили ухвалити рішення по суті позовних вимог. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі посилаючись на те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинились близько 3-0х років тому, але сторони продовжували проживати за однією адресою в [ADDRESS] У 2010 році мати подарувала йому житлову квартиру за [ADDRESS], але продовжувала у ній проживати. 16 травня 2010 року його мати померла. Після цього, він у 2011 році продав квартиру і за отриманні кошти 02.07.2011 року придбав автомобіль марки «Форд Фюжин», д.н.з. [NUMBER]. В подальшому він 16.07.2013 року продав зазначений автомобіль, а на вирученні кошти придбав автомобіль марки «Форд Б Макс» за 72 500 грн., яким і користується по даний час. Також, у [ADDRESS] знаходиться недобудований дачний будинок, але право власності на нього не зареєстровано у встановленому законом порядку. При укладанні мирової угоди, сторони, визнали факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, але даний факт було встановлено тільки, щодо поділу житлового будинку за [ADDRESS] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він являється рідним сином сторін по справі. До січня 2012 року батько проживав разом із матір'ю в [ADDRESS] Також, у [ADDRESS] проживала мати батька. У 2010 році матір батька померла, а що сталося із спадковим майном, а саме квартирою він не знає. В липні 2011 року батько хотів придбати автомобіль, але оскільки коштів у нього не вистачало, то він позичив у нього гроші в сумі 30 000 грн., які по даний час не повернув. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що родину [PERSON] знає на протязі останніх 35 років. В літку 2011 року [PERSON] придбав автомобіль іноземного виробництва і як він її пояснив, що купив його за рахунок продажу квартири, яка належала його покійній матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що родину [PERSON] знає на протязі тривалого часу. Коли [PERSON] у літку 2011 року придбав автомобіль то пояснив, йому, що купив автомобіль за рахунок продажу, житлової квартири, яка належала його матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач, пояснював її, що спірний автомобіль він придбав за власні кошти, які отримав від продажу материної квартири Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що згідно технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації та рішення Виконавчого комітету Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 27 червня 2013 року вбачається, що житловий будинок за [ADDRESS] рахується за відповідачем [PERSON]. Право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку не зареєстровано. Виходячи зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України), а відтак ст. 331 ЦК України не передбачено можливість визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Також, суд звертає увагу, що відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину спірного житлового будинку та стягнення грошової компенсації задоволенню не підлягають. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до ст. 57 ч. 1 п. 3 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2013 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], за якою сторони визнали факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 1991 року по січень 2012 року та визнали спільним майном подружжя житловий будинок за № 5 по вул. Купріна в м. Біла Церква Київської області. 02.07.2011 року на ім'я відповідача було зареєстровано автомобіль марки «Форд Фюжин», д.н.з. [NUMBER], 2011 року випуску. 16.07.2013 року на ім'я відповідача було зареєстровано автомобіль марки «Форд Б Макс», вартістю 72 500 грн. У судовому засіданні відповідач зазначив, що шлюбно-сімейні відносини між ним та позивачем припинились приблизно в 2010 році тобто між ними не було відносин притаманних подружжю, а просто проживали за однією адресою тобто в [ADDRESS], спірний автомобіль придбав за рахунок продажу житлової квартири, яка на праві приватної власності належала його матері, що підтверджується показами свідків та показами сина, який зазначив, що особисто позичав кошти батькові для придбання автомобіля та поясненнями позивачки про те, що автомобілем вона не разу не користувалася. Таким чином, суд, з урахуванням обставин справи, та те що деяким фактам, а саме проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу притаманна преюдиціальність, але в обмеженому обсязі бо певні події встановлюються з конкретною метою, приходить до висновку, що позов в частині визнання права власності на ? частину спірного автомобіля та стягнення грошової компенсації задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed