Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-04 00:00:00

04.10.2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на посаді заступника начальника відділення № 3 банку АБ «Південний»; виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу; стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 30 000 гривень. Свої вимоги мотивував тим, що наказом від 03.12.2012 року № 735-к його було прийнято на посаду заступника начальника відділення № 3 банку АБ «Південний» з тримісячним випробувальним терміном, з наступною оцінюючою співбесідою і укладанням трудового договору за результатами випробувального строку на підставі його заяви від 21.11.2012 року. Позивач стверджує, що у перші два тижні його було ознайомлено з основними принципами та розробками банку, згідно направлення його діяльності. Відповідно, ніяких письмових або висловлених в усній формі завдань для опрацювання та вивчення або підготовки до будь - якої атестації йому надано не було. За наступні два тижні позивач зрозумів, що порядок його діяльності в АБ "Південний", обговорюваний на співбесіді, не дотримується, та почав готуватися до активної роботи самостійно, без доступу до наявної у банку інформації (створення бази даних потенційних клієнтів). На початку 2013 року після відкриття першого рахунку першому клієнту відділення № 3, начальник відділу супроводу відділень АБ "Південний" в усній формі повідомив, що відділення ще не може обслуговувати юридичних осіб у зв'язку з тим, що дозвільні документи знаходяться на реєстрації в Регіональному управлінні НБУ в Одеській області. Вищенаведене було підставою для прохання позивача про зустріч з керівництвом банку, яка була призначена на 16.01.2013р., метою зустрічі було направлення його на додаткове (реальне) стажування до відділу залучення клієнтів головного банку до моменту вирішення питання з оформленням реєстраційних документів в НБУ. В ході зустрічі, як стверджує позивач, він знову звернув увагу на питання, що безпосередньо стосуються його роботи на займаній посаді. Після чого зустріч була перервана керівництвом АБ "Південний" в особі [PERSON] та в присутності начальника відділу кадрів [PERSON] йому було висловлено пропозицію, що з їх слів не підлягає обговоренню, написати заяву про звільнення за власним бажанням або за згодою сторін без будь - якої компенсації. Крім того, з боку [PERSON] та [PERSON] чинився моральний тиск на нього, в усній формі було попереджено, що в його інтересах власноруч написати заяву про звільнення. Як зазначає позивач, 31.01.2013 року начальник відділу кадрів [PERSON] передав йому трудову книжку з відміткою про звільнення за ст. 28 КзпП України, так як протягом випробувального терміну встановлено невідповідність його як працівника займаній посаді. Крім того, позивач стверджує, що в результаті неправомірних дій відповідача, йому також спричинена моральна шкода. В наслідок звільнення його з робити він втратив можливість забезпечувати свою родину і пережив моральні муки і страждання. З моменту звільнення він втратив спокій, в нього розпочалися запаморочення, частий головний біль, в наслідок чого порушився нормальний та звичний для нього ритм життя. Всі вищевикладені обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представники відповідача ПАТ АБ «Південний» у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимоги [PERSON] є необгрунтованими, такими що порушують права та законні інтереси Банку. Крім того, стверджували, що звільнення позивача цілком законне та таке, що відбулось згідно норм діючого законодавства України, тому підстав для поновлення останнього на посаді, а тим паче виплати йому компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, немає. Представник третьої особи Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, дослідивши докази та матеріали справи, доходить до висновку про те, що у задоволені позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що Наказом АБ «Південний» від 03 грудня 2012 року №735-к [PERSON] на підставі його заяви було прийнято на роботу на посаду заступника начальника відділення № 3 з посадовим окладом 6500 гривень в місяць, з тримісячним випробувальним терміном, з наступною оцінюючою співбесідою і укладанням трудового договору за результатами випробувального строку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з вказаним наказом та підписав його власноручно. Згідно ч. 1 ст. 26 КЗпП України, при укладанні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Оскільки, позивач приступив до виконання роботи за трудовим договором і працював до настання часу звільнення, дане свідчить про те, що він погодився з умовами про випробування при прийнятті на роботу. Випробувальний термін - це період часу, протягом якого роботодавець перевіряє працівника на предмет придатності до виконання його роботи. Передбачається, що в цей період часу роботодавець буде тим чи іншим способом спостерігати за професійними діями працівника, а також іншими аспектами його робочої діяльності, та за тим, як складаються його відносини з колегами. Крім того, слід зазначити, що випробування служить важливою гарантією і для роботодавця, так як інформація з наданих документів не може дати повне уявлення про ділові якості працівника. Ця інформація відображає трудову діяльність працівника в минулому, а при прийомі на роботу йдеться про майбутню роботу на новому місці, в іншому трудовому колективі, у нових умовах. Саме випробування і допомагає встановити, чи придатний працівник до виконання тієчи іншої трудової функції в новій обстановці, а також краще використовувати його на відповідній його здібностям ділянці нової роботи. Таким чином, між АБ «Південний» та [PERSON] угодою сторін було передбачено випробування з метою перевірки відповідності [PERSON] роботі, яка йому доручалась. Наказом № 25-к від 15.01.2013 року [PERSON] скорочено випробувальний термін до 31.01.2013 року та не пізніше 16.01.2013 року було заплановано провести оціночну співбесіду, за підсумками якої прийняти рішення. Згідно ч.2 ст. 28 КЗпП України якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Підставою для такого звільнення може бути лише невідповідність працівника виконуваній роботі чи посаді. Відповідає чи не відповідає працівник виконуваній роботі, з точки зору його ділових якостей, роботодавець визначає на свій розсуд. При вирішенні питання по суті суд бере до уваги, що чинним трудовим законодавством сама процедура випробування та стадії її проходження не визначені, так як не передбачено і завчасне попередження про проведення атестації. У відповідності зі ст. 139 КЗпП України працівник зобов'язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, дбайливо ставитись до майна власника, з яким укладено трудовий договір. На підставі результатів проведеної співбесіди та довідки про оцінку особистих та ділових якостей у період випробувального строку, було встановлено невідповідність [PERSON] займаної ним посади, у зв'язку з чим було прийнято рішення про розірвання з ним трудового договору. Так, 29.01.2013 року видано Наказ № 51-к, відповідно до якого [PERSON] було звільнено з займаної посади з 31.01.2013 року на підставі ст. 28 КЗпП України. З зазначеним Наказом [PERSON] було ознайомлено під підпис. Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ № 51-к від 29.01.2013 року про звільнення [PERSON] винесено із повним дотриманням ви мог, встановлених ст. ст. 26,27,28 КЗпП України, так як будь-яких доказів іншого у судовому засіданні надано не було. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. З урахуванням того, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимог законодавства України про працю, суд вважає, що вимоги позивача про поновлення його на посаді заступника начальника відділення № 3 банку АБ «Південний» та виплату компенсації за час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано фізичних та душевних страждань, або він зазнав інше ушкодження здоров'я, або було знищено його майно, або була принижена його честь, гідність чи ділова репутація. З огляду на вищевикладене вимога [PERSON] про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою і недоведеною. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, таких доказів порушення законних прав позивача у судовому засіданні надано не було. Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу на те, що з посадовою інструкцією заступника начальника відділення №3 за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 17 позивач був ознайомлений не до початку роботи, а 05.12.2012 року, що є порушенням вимог ст. 29 КЗпП України, однак вказана обставина не є суттєвою для даного спору. Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці в Одеській області, про визнання розірвання трудового договору за результатами випробування незаконним, поновлення на посаді, виплати компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - необхідно відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору.

Outcome: dismissed