Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, посилаючись на норми ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою село Великий Бобрик, вулиця Нова Займа, будинок номер 1 Краснопільського району Сумської області. Вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності позивачу належить на праві приватної власності будинок за вищевказаною адресою. Відповідач у справі, [PERSON] є її онуком, з 08.01.2010 р. зареєстрований за місцем вказаного майна як член сім’ї, але фактично з того ж часу за даною адресою не проживає, має інше місце проживання в м. Суми, участі в утриманні будинку та сплаті за комунальні послуги не приймає, проте добровільно знятися з реєстраційного обліку проживання фізичних осіб не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у розпорядженні майном на власний розсуд, зокрема вона позбавлена можливості звернутися за оформленням державної субсидії. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі /ас. 40/. Відповідач повторно не з’явився в судове засідання, відповідно до ст. 76 ЦПК України був повідомлений належним чином, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло /ас. 21, 24-25, 40-41/. Третя особа повідомлена належним чином, явку представника в судове засідання не забезпечила, до суду надійшла заява за підписом завідувача сектором [PERSON] про розгляд справи за відсутності її представника /ас. 37/. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Велико - Бобрицької районної Ради народних депутатів від 17.06.1992 № 32 [PERSON] належить житловий будинок по вулиці Нова Займа за номером один в селі Великий Бобрик на праві особистої власності, який зареєстрований Сумським обласним об’єднаним бюро технічної інвентаризації 11 грудня 1992 року і записаний в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером 734, та зроблені відповідні записи до технічного паспорту /копія ас. 6-11/. Згідно довідки, виданої виконкомом Великобобрицької сільської ради Краснопільського району Сумської області № 1035 від 18 жовтня 2013 року [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим в [INFO], будинок номер один, але фактично не проживає за даною адресою з 08 січня 2010 року /ас. 12/. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON], кожний окремо, показали, що проживають поруч з позивачем, знають, що [PERSON] її онук, але разом з нею не живе, по господарству не допомагає, більше півтора року його не бачили, відомо, що останній проживає в місті Суми. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірний будинок і не проживає у ньому понад 1 року, з часу залишення [PERSON] спірного будинку житловою площею у ньому не цікавиться, участі в утриманні не приймає, і доказів на спростування цих обставин відповідачем взагалі не надано, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved