Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

31 жовтня 2012 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилаються на те, що вони є онуками [PERSON] [INFO] року їхня бабуся померла. Після її смерті залишилося спадкове майно: ? частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Перед смертю [PERSON] залишила заповіт, посвідчений третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10.10.1998 року, за реєстром № 5-2352, яким заповідала зазначену частину житлового будинку в рівних часткам їм, та своєму синові їхньому рідному брату [PERSON]. Заповіт був чинним на момент відкриття спадщини. Таким чином, на момент смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, рівні права на спадкування якого мали три спадкоємця вони та відповідач. На момент смерті заповідача їхня родина потрапила у скрутне матеріальне становище. Оформлення спадщини коштує чималих коштів, яких на той час у них не було. Саме ця обставина не дала їм можливості вчасно подати заяву про прийняття спадщини. Проте, у 2005 році з метою прийняття та оформлення права власності на спадкове майно вони звернулися з відповідною заявою до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, де отримали первинну консультацію та були ознайомлені з порядком вступу у право власності на нерухоме майно. На підставі даного заповіту була заведена спадкова справа № 778/2005. В процесі оформлення спадкового майна, Відповідач, який мав право тільки на 1/3 частину спадщини, в присутності свідків умовив їх відмовитися від належних їм частин на його користь. Як пояснив відповідач, така відмова була необхідна для мінімізації витрат на оформлення документів. Оскільки грошей на самостійне оформлення належних нам частин у них не було, вони були змушені погодитися. У свою чергу відповідач обіцяв після оформлення спадкового майна на нього одноособово - компенсувати їх частини в грошовому еквіваленті, або згодом виділити частину нерухомого майна та подарувати його пропорційно належним частинам. В результаті відповідач отримав у спадщину все належне померлій [PERSON] майно. Проте, після оформлення спадщини відповідач став їх уникати у компенсації отриманого майна відмовляти щоразу різними підставами. Нарешті у серпні 2010 року відповідач прямо заявив про його відмову від даних раніше обіцянок. Наразі компенсувати їх частину майном або грошовими коштами він не збирається. Просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08.10.2005 року третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-2594. 20 березня 2013 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили встановити факт прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08.10.2005 року третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-2594. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття позивачами спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року залишені без розгляду (а. с. 63, 64). У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. [PERSON] як на підставу задоволення її позовних вимог посилалась зокрема на те, що вона відмовилась від прийняття спадщини 09 червня 2005 року оскільки відповідач пообіцяв, що після оформлення спадкового майна на нього одноособово, він компенсує частини в грошовому еквіваленті, або згодом виділить частину нерухомого майна та подарує його пропорційно належним частинам, однак не виконав цього в зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з відповідними заявленими нею позовними вимогами тощо. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON], просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 жовтня 2005 року реєстровий номер 4-2594 відповідач є спадкоємцем ? частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належав спадкодавцю [PERSON], яка померла [INFO] року (а. с. 5). Також померла заповідала частину вказаного житлового будинку в рівних частках й позивачам (а. с. 35). 09 червня 2005 року [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, що посвідчила нотаріус [PERSON] Дану обставину сторони у справі не заперечували, а тому на підставі ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. Вирішуючи вимогу позивачів про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним суд виходить з наступного. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття позивачами спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року залишені без розгляду (а. с. 63, 64). Відповідно до відповіді Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05 листопада 2013 року (а. с. 92) 08 жовтня 2005 року за заявою № 1235 про право на спадщину [PERSON] було заведено спадкову справу № 778/2005, згідно якої на підставі заповіту, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від імені [PERSON] 10.10.1997 року за реєстром № 5-2352, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] за реєстром № 4-2594. помилково вказаний номер спадкової справи № 778/2005 було виправлено на вірний № 804/2005. 20 жовтня 2005 року до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори надійшла заява № 1275 про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON], згідно якої на підставі заповіту, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від імені [PERSON] 10.09.1998 року за реєстром № 3-1596, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] за реєстром № 4-2262. Було допущено реєстратором помилку у номері спадкової справи, а саме спадкова справа № 778/2005 була заведена помилково, номер спадкової справи було виправлено на № 804/2005. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1243 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 203 ЦК України, передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд критично ставиться до наполягання позивачів задовольнити позов на підставах визначених позивачами, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін у судовому засіданні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи те, що позивачами не доведені обставини викладені у позовній заяві, судом не встановлено порушення норм діючого законодавства при вчиненні та видачі оспорюваного свідоцтва, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 214 грн. 60 коп. понесені позивачем [PERSON] віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed