Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 року в сумі 30862,53 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 246 684,20 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 40/МК/2007-840 банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 29500 дол.США зі сплатою 14,4% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 07.09.2012 року. Відповідно до п.4.1.1. договору позичальник зобов’язана повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами на рахунок № 29099800000509 у відділенні № 5 згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків. Проте позичальником зазначені умови договору порушуються та не сплачуються обов’язкові платежі. Станом на 02.08.2013 року залишок по тілу кредиту складає 20 843,59 дол.США. (166 602,81 грн.). Відповідно до п.4.1.2.1. договору відсотки за користування кредитом встановлюються у розмірі 14,4% річних. Станом на 02.08.2013 року заборгованість позичальника по сплаті нарахованих відсотків складає 5 079,37 дол.США. (40 599,40 грн.). Відповідно до п.9,1, 9.2 договору у разі порушення позичальником строків сплати відсотків та повернення кредиту позичальник зобов’язаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов’язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Станом на 02.08.2013 року нарахована пеня за період з 02.08.2012 року по 01.08.2013 року складає 3 643,42 дол.США (29 121,86 грн.). Відповідно до п.9.2. договору за порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5% від суми заборгованості по поверненню кредиту та/чи сплати відсотків. Станом на 02.08.2013 року штраф складає 1 296,15 дол.США (10360,13 грн.) Загальний розмір заборгованості позичальника перед банком станом на 02.08.2013 року становить 30 862,53 грн. В забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором 07.09.2007 року між [PERSON] та банком був укладений договір поруки № 40/2, відповідно до якого [PERSON] поручився перед банком за належне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов’язань за кредитним договором № 40/МК/2007-840. Відповідач [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 року недійсним. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що при укладенні кредитного договору позивач не надав [PERSON] повної інформації стосовно наданого кредиту, не попередив її про можливі валютні ризики у разі зміни курсу долару США до національної грошової одиниці, ввів в оману, що саме при кредитуванні в доларах США остання буде сплачувати менші платежі за кредитом в порівнянні з кредитуванні в гривні. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості, оскільки всі ризики знецінення національної валюти позивач покладає виключно на позичальника. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, проти зустрічного позову заперечував, зазначив, що відповідач [PERSON] власноручно підписала заяву на отримання кредиту, згідно якої висловила свою згоду з інформацією про кредит. Укладений кредитний договір не є споживчим, банк правомірно уклав кредитний договір в іноземній валюті, оскільки має відповідну ліцензію. Крім того, просив у зустрічному позові відмовити в зв’язку з закінченням строку позовної давності. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та пояснив, що [PERSON] отримала споживчий кредит за договором від 07.09.2007 року, в зв’язку з фінансовою кризою виникла заборгованість за кредитним договором. Він є поручителем за кредитним договором, проте банк з вимогою про сплату заборгованості до нього не звертався. Зустрічний позов підтримав та пояснив, що оскільки він є поручителем за кредитним договором, що був укладений [PERSON], його права порушені вказаним кредитним договором. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов’язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що 07.09.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 40/МК/2007-840, згідно якого Банк надає їй грошові кошти в сумі 29500 дол.США зі строком по 07.09.2012 року зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 14,4% річних. Згідно п.4.1.1. кредитного договору повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється на рахунок № 29099800000509 у відділенні № 5 згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід’ємною частиною цього договору. Згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків до кредитного договору № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 р. сума відсотків за весь час користування кредитом визначена в розмірі 12244,58 дол.США. Згідно п.9.1. кредитного договору у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов’язаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов’язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно 9.2 договору у разі порушення позичальником строків повернення кредиту позичальник повинен сплатити банку пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов’язань, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно п.9.2 договору за порушення строків повернення та/чи сплати відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5% від суми заборгованості по поверненню кредиту та /чи сплати відсотків, вказаних у графіку і визначених на дату прострочення. Згідно заяви на видачу готівки № 1 від 07.09.2007 року позивач надав [PERSON] кредит в сумі 29500 дол.США. Відповідачка належним чином умов кредитного договору не виконала, в зв'язку з чим у неї виникла заборгованість перед Банком, яка згідно розрахунку станом на 02.08.2013 року становить 30862,53 дол.США або 246684,20 грн. та складається з наступного: - 20843,59 дол.США – заборгованість за кредитом, - 5079,37 дол.США – заборгованість за відсотками за користування кредитом, - 3643,42 дол.США – пеня за прострочення сплати кредиту, - 1296,15 дол.США – штраф. Враховуючи те, що за умовами кредитного договору відповідачка [PERSON] повинна була сплатити відсотки в сумі 12244,58 дол.США, а згідно розрахунку позивача сплатила 13980,52 дол.США, судом не вбачається підстав для стягнення з неї відсотків за користування кредитом в сумі 5079,37 дол.США. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. Оскільки кредитним договором передбачено два види цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, суд вважає, що у стягненні з відповідачки пені слід відмовити, а за порушення зобов’язання обмежитись лише штрафом. Оскільки судом встановлено, що відповідачка виконала зобов’язання щодо сплати відсотків, суд вважає, що з відповідачки підлягає стягненню лише штраф за порушення строку повернення кредиту в розмірі 5% від суми заборгованості по поверненню кредиту : 20843,59 дол.США х 5% = 1042,18 дол.США. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 року в сумі 21885,77 дол.США, яка складається з наступного: 20843,59 дол.США – заборгованість за кредитом, 1042,18 дол.США – штраф. 07.09.2007 року між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 40/2, за яким останній поручився перед банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов’язань, що випливають з кредитного договору № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 року. Згідно п.2.1 договору поруки кредитор набуває права вимагати від Поручителя виконання зобов’язання, що витікає з кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов’язання в цілому, чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов’язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов’язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов’язання не пред’явить вимоги до поручителя. Згідно ст.60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не надано доказів пред’явлення вимоги до поручителя у встановлений строк, суд вважає, що позовні вимоги до [PERSON] є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Суд вважає позовні вимоги відповідача за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину , прав та обов’язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідачкою [PERSON] не надано суду доказів того, що при укладені кредитного договору її ввели в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Враховуючи наявність підпису [PERSON] під кредитним договором, суд вважає, що їй були відомі всі істотні умови кредитного договору. Згідно п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов’язків на шкоду споживача. Згідно п.1.2. кредитного договору № 40/МК/2007-840 від 07.09.2007 року метою кредитування за цим договором є споживчі потреби, отже зазначений договір є споживчим. Згідно ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом. Згідно п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції від 27.04.2007 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, суд вважає, що позивачем було правомірно укладено кредитний договір в іноземній валюті. З заяви на отримання кредиту [PERSON] від 04.09.2007 року вбачається, що валюта кредитування обрана нею самою ще до укладення кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що ризик знецінення національної валюти вона поклала на себе самостійно. Крім того, зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору і відповідачка могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. За таких обставин судом не знайдено підстав для визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: partial