Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання договору та стягнення штрафних санкцій, мотивуючи свої вимоги тим, що вони 11.08.2011 року уклали Договір про спільну діяльність. Договором було визначено, що предметом угоди було зобов"язання шляхом об"єднання своїх зусиль і майна, що належить Сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення загальної господарської мети, провести реконструкцію й введення в експлуатацію групи нежитлових приміщень [NUMBER], загально площею 416, 74 кв.м., а саме магазину з продажу товарів громадського споживання, розташованих по [ADDRESS], та подальшої спільної експлуатації під магазин з продажу товарів громадського споживання. 11.08.2011 року сторони уклали Додаткову угоду до Договору, якою було затверджено вартість виконання робіт на Об"єкті, порядок та умови сплати сторонами внесків. Вартість будівництва склала 420000, 00 грн. Договором було визначено, що позивач повинен закінчити будівництво в строк до 04.02.2013 року. Позивач свої зобов"язання за Договором виконав в повному обсязі, а відповідачка, в свою чергу, не виконала жодного пункту Договору та Додаткової угоди, не сплатила жодного платежу, не приймала участь у процесі будівництва. З урахуванням викладеного позивач вважає, що Договір та Додаткова угода повинні бути розірвані, а також відповідачка повинна сплатити штраф. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд розірвати Договір про спільну діяльність та Додаткову угоду № 1 до Договору, що укладені між сторонами 11.08.2011 року, стягнути з відповідачки на користь позивача 10000, 00 грн. штрафних санкцій по Договору про спільну діяльність та Додатковій угоді № 1, а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд позов задовольнити в повному обсязі, а саме: 1) Розірвати Договір про спільну діяльність від 11.08.2011 року та Додаткову угоду № 1 до Договору, укладені між сторонами; 2) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] штрафні санкції в розмірі 10000, 00 грн.; 3) Визнати за ФОП [PERSON] право власності на групу нежитлових приміщень [NUMBER], загальною площею 416, 7 кв.м., а саме магазин з продажу товарів громадського споживання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 3) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала повністю. Пояснила, що на момент дії Договору вона не змогла в повному обсязі виконати свої зобов"язання, просила позивача відстрочити виконання зобов"язань, на що він не погодився, а тому не заперечує проти задоволення позову повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.08.2011 року сторони уклали Договір про спільну діяльність. Розділом 1 Договору визначено, що предметом угоди є зобов"язання шляхом об"єднання своїх зусиль і майна, що належить Сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення загальної господарської мети, провести реконструкцію й введення в експлуатацію групи нежитлових приміщень [NUMBER], загальною площею 416, 7 кв.м., а саме магазину з продажу товарів громадського споживання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.2 Договору було встановлено, що спільна діяльність Сторін буде здійснюватися відповідно до "Програми робіт", що додається до Договору, у якому Сторони визначають порядок, строки, етапи та інші умови спільної діяльності. 11.08.2011 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, якою було затверджено вартість виконання робіт з реконструкції й введення в експлуатацію групи нежитлових приміщень [NUMBER], яка склала 420000, 00 грн. Сторони визначили, що внесок сторін у відповідності до п. 9.1 розділу 9 Договору відповідно складає: - відповідачка вносить 210000, 00 грн. - позивач вносить 210000, 00 грн. Сторони також узгодили наступний графік та порядок сплати внесків: - відповідачка сплачує грошові кошти двома платежами по 105000, 00 грн. в строк до 01.09.2012 року, до 01.10.2012 року; - позивач сплачує до 01.09.2011 року 110000, 00 грн., до 01.11.2012 року 50000, 00 грн., до 01.08.2012 року 50000, 00 грн. В будь-якому випадку сторони повинні були сплатити свої внески в повному обсязі в строк до 04.02.2013 року. Несплата свого внеску відповідачкою не позбавляє права позивача, як замовника будівництва та власника земельної ділянки, закінчити будівництво нежитлової будівлі, розташованої по [ADDRESS] та в подальшому або стягнути гроші з відповідача, або розірвати договір та вимагати від відповідача штрафних санкцій. Пунктом 4.1 Договору було визначено, що позивач повинен закінчити будівництво в строк до 04.02.2013 року. Позивач свої зобов"язання за Договором виконав в повному обсязі, а відповідачка, в свою чергу, не виконала жодного пункту Договору та Додаткової угоди, не сплатила жодного платежу, не приймала участь у процесі будівництва. В своїх позовних вимогах позивач вказує на те, що на даний час є всі підстави для розірвання договору від 11.08.2011 року. Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов"язками наділені обидві сторони договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із змісту зобов"язання. Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов"язання сторін припиняються. Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка умови укладеного Договору від 11.08.2011 року в повному обсязі не виконала, грошові кошти повністю на рахунок позивача не сплатила, тому суд вважає, що є всі підстави для розірвання Договору та стягнення штрафних санкцій в розмірі 10000, 00 грн., а також задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується позовних вимог про визнання права власності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійсненні своїх прав. Згідно із ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до діючого цивільного законодавства однією з підстав виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в Україні повинне опиратися на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Цивільне законодавство України покладає таке доведення на суди загальної юрисдикції, господарські суди, третейські суди. Як встановлено при розгляді справи, в процесі розгляду справи відповідачка без пояснення підстав самовільно зайняла нежитлові приміщення, що знаходяться по [ADDRESS], використовує їх в своїх власних цілях. З наданих суду письмових доказів вбачається, що на замовлення позивача сертифікованою організацією виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень [NUMBER], згідно якого загальна площа приміщень становить 416, 7 кв.м. Крім того, позивачем було отримано висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 25.11.2013 року, згідно якого: 1) Група нежилих приміщень [NUMBER], загальною площею 416, 7 кв.м., а саме магазину з продажу товарів громадського споживання, що знаходиться по [ADDRESS], згідно документальних даних, відповідають вимогам ДБН, чинним у галузі будівництва станом на момент складання висновку по наступним показникам: - характеристиці конструктивних елементів, об"ємно-планувальному рішенню, будівельній готовності; - будівельній готовності та технічному стану; - наявності інженерних комунікацій. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності, як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, положеннями ч. 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Власник майна або зацікавлена особа вправі звернутися в суд за забезпеченням прав власника, повязаних з усуненням перешкод, що заважають власникові або іншому титульному власнику здійснювати повно й незаперечно свої права користування та розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна вправі предявити позов про визнання права його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності також є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачкою оспорюється право власності позивача на вказану будівлю, що робить неможливим для позивача здійснення права власності в повному обсязі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3.441 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved