Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення матеріальної та моральної шкоди, вказуючи, що між нею та відповідачами була досягнута домовленість щодо продажу квартири [ADDRESS]. Позивач умови попередньої домовленості виконала - придбала на ім'я відповідачів будинок у с. Миколаївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області (у зв'язку з тим, що один з власників квартири є неповнолітнім) а також передала відповідачам суму коштів, в яку сторони оцінили вищевказану квартиру - суму, еквівалентну 7500,00 доларів США. Однак, відповідачі умови домовленості не виконують - договір купівлі-продажу з позивачем до теперішнього часу не укладений. З 2007 року позивач проживає у цій квартирі, зробила там ремонт, сплачує комунальні послуги. У зв'язку з цим позивач звернулась до суду та просить суд стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 232 800,00 гривень, та моральну шкоду у сумі 10 000,00 гривень. Позивач, її представник у судове засідання не з'явились, від представника позивача до суду надійшла заява про те, що просить справу розглянути без присутності позивач та представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідачів, суд приходить до наступного. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2006 року, виданого Затоківською селищною радою на підставі розпорядження № 186 від 22.11.2006 року позивачі - [PERSON] та [PERSON] є власниками у рівних частках квартири [ADDRESS]. Як вказує у позовній заяві позивач, у березні 2007 року між позивачем та відповідачами була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Предмет договору, тобто вищевказану квартиру, сторони оцінили у суму, еквівалентну 7500,00 доларів США. Згідно розписки, яка була власноручно написана відповідачем [PERSON] (а.с.9), [PERSON] продає квартиру [ADDRESS], вартість квартири становить 7500,00 умовних одиниць; Отримав від [PERSON] 5 675, 00 умовних одиниць. У червні 2007 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до відповідачів про визнання угоди дійсною та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.09.2010 року позовні вимоги позивачки були задоволені, була визнана дійсною угода купівлі-продажу від 29.05.2007 року, укладена між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.12.2011 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.09.2010 року було скасовано, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Це рішення не було оскаржено в касаційному порядку та набрало законної сили. У вищевказаному рішенні Апеляційного суду Одеської області вказано, що 29 травня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі у вигляді розписки про отримання грошей, згідно з якою [PERSON] продав квартиру вартістю 7500,00 умовних одиниць і отримав від [PERSON] 5675,00 доларів США; у нотаріальному порядку договір не посвідчений. Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачка необдноразово зверталась до відповідачів з проханням про повернення сплачених йому грошових коштів, але ці кошти не були їй повернуті. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами мав місце договір про наміри укладення в подальшому договору купівлі-продажу квартири, однак, до теперішнього часу умови договору не виконані, договір між сторонами не укладено, а сума сплачена позивачкою, не повернута. Отже, між сторонами не було укладено дійсного договору чи іншого цивільно - правового зобов'язання з обовязковим дотриманням встановленої законом форми договору, який забезпечувався завдатком. Згідно статті 570 ЦК УКраїни, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Завдаток закріплює в собі ряд функцій. Зокрема платіжна функція полягає в тому , що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів, тобто завдаток є частиною суми, яку боржник зобовязаний сплатити кредитору за основним договором. Забезпечувальна функція полягає в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основаного зобовязання, оскільки у разі порушення забезпечувального завдатком зобовязання з вини боржника завдаток залишається у кредитора. Суть підтверджувальної функції зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору. Авансу забезпечувальна функція не притаманна. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобовязання. Таким чином, завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів, його видача засвідчує факт укладення основного договору, забезпечує виконання дійсних зобов'язань. В диспозиції ч. 2 статті 270 ЦК України зазначається, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Оскільки договору купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, і попередній договір, як це передбачено законом у нотаріальної конторі не укладався, то сплачена в рахунок виконання договору особою сума є авансом і повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалась. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі. Вищевикладене також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26 лютого 2004 року, від 13 жовтня 2005 року, від 21 червня 2006 року, а саме, залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Тобто грошові кошти у сумі 5 675,00 доларів США, передані позивачкою відповідачу, є авансом, а тому ці грошові кошти підлягають поверненню. За даними Національного банку України офіційний курс гривні за 100 доларів США станом на момент передачі грошових коштів, тобто на 29.05.2007 р. складає за 100 доларів США - 505,00 коп., а тому на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача сума у розмірі 28 659,00 грн. Також позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів вартості проведенного позивачкою ремонту у спірній квартирі, сплаченої суми комунальних платежів, які позивач оцінює у 116 400,00 гривень а у подвійному розмірі 232 800,00 гривень. Однак, позивачем не вказані правові підстави звернення до суду з вищевказаними вимогами, тобто не вказана норма права, якою позивач обгрунтовує свої позовні вимоги в цій частини. Приймаючи до уваги те, що суд позбавлений можливості самостійно обирати норму права, якою обгрунтовується позовні вимоги, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, судом встановлені наступні факти. Позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у сумі 10 000,00 гривнь, які вона обгрунтовує посиланням на статті 1166,1167 ЦК України а також тим, що позивачка була впевнена у тому, що вона забезпечила себе та свою родину житлом, витрачала кошти на проведення ремонту, на даний час змушена шукати інше житло для себе та своєї родини, була змушена багато разів звертатися до відповідачів з проханнями укласти договір, потім з проханнями повернути грошові кошти, потім звертатись до суду за захистом своїх прав, що змінило її звичний уклад життя. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено,в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині такими, що підлягають частковому задоволеню у розмірі 500,00 гривень. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, є частково доведеними та обґрунтованим та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial