Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, при цьому наполягав на визнанні частково недійсним рішення виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області від 25 вересня 1997 року №392 про приватизацію державних квартир (будинків) та передачу у приватну власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS], виключивши ім'я позивача. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, не заперечувала задоволення позову. Представник Котовської міської ради Одеської області у судове засідання не з'явилась, але надала суду заяву, згідно якої позов визнала у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що відповідачка [PERSON] є рідною матір'ю позивача. Рішенням виконавчого комітету Котовського міської ради Одеської області від 25 вересня 1997 року, задоволено заяву [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS], включивши ім'я позивача, як члена сім'ї. На підставі рішення виконавчого комітету Котовського міської ради Одеської, 1 жовтня 1997 року видано свідоцтво № 158 про право власності на вищевказану квартиру, де позивач вказаний як співвласник. Під час оформлення правовстановлюючої документації відмітки в свідоцтві про народження позивача, про використання права на безоплатну приватизацію житла зроблено не було, відповідний запис і в паспорті також відсутній. У зв'язку із тим, що на момент здійснення приватизації відповідачкою [PERSON], позивач був неповнолітнім, в усі правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру позивач був вказаний як співвласник. Тому, позивач, позбавлений можливості бути прийнятим на квартирний облік як особа, що потребує поліпшення житлових умов в іншому населеному пункті за місцем проживання та служби, оскільки жодним чином не має відношення до вищевказаної квартири. Чому позивач змушений звернутися до суду. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, вказано, що придбання житла у власність - це право, а не обов'язок громадян України. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 346 ЦК України від право власності припиняється у разі якщо, на майно, яке за законом не може належати цій особі. Ст. 322 ЦК України, також не виключає тягар утримання майна, але власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, що також регламентується ст. 360 ЦК України, де співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Отже, враховуючи, що право власності на вищевказану квартиру є лише формально закріпленим правом позивача, що також перешкоджає йому у здійсненні та реалізації особистих житлових прав на власний розсуд, суд приходить до висновку, щодо можливого задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved