Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до приватного підприємства «Житло-Комфорт» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримку видачі трудової книжки при звільненні, затримку виплати розрахункових сум при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом приватного підприємства «Житло-Комфорт» №7 від 01.07.2013р. її звільнено з посади паспортиста з 01 липня 2013року, у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та необґрунтованим. Вказує, що на посаді паспортиста працювала з 2005 року. Наказом ПП «Житло-Комфорт» №1 від 30.04.2013р. «Про зміни істотних умов праці» з 03.05.2013р. змінено істотні умови праці і встановлено неповний робочий день для працівників ПП «Житло-Комфорт», в тому числі для паспортиста. Відповідно до п. 5 наказу №1 від 30.04.2013р., штатний розпис введено в дію з 03.05.2013р.. При цьому реальної зміни істотних умов праці для інших працівників підприємства, крім паспортиста, не було проведено. Не взято до уваги те, що позивач є інвалідом 3 групи. 30.04.2013р. позивача попереджено, що з 03.05.2013р. для неї встановлено неповний робочий день. Стверджує, що відповідач змінив істотні умови праці без дотримання вимог та строків, встановлених ч. 3 статті 32 КЗпП України. В день звільнення позивач вийшла на роботу і працювала до обіду. Оскільки в неї погіршився стан здоровя, позивач звернулась за медичною допомогою в ТМКЛ №2, де вона й проходила лікування в подальшому. Про те, що позивач перебуває на лікарняному, вона повідомила директора підприємства о 16.25 01.07.2013р. по телефону. Однак, 05.07.2013р. по пошті до неї надійшов оскаржуваний наказ. На лікарняному позивач перебувала з 01.07.2013р. по 26.07.2013р. 29.07.2013р. позивач зверталась до директора ПП «Житло-Комфорт» про отримання трудової книжки і розрахункових коштів, однак їй було відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що її звільнили незаконно під час її тимчасової непрацездатності та своєчасно не видали трудову книжку і розрахункові. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях та наданих суду усних поясненнях. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що позивача звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства. Вказують на те, що станом на день звільнення від позивача не надійшло письмової заяви про згоду працювати в нових умовах, позивач не оскаржувала дій адміністрації підприємства щодо наказу від 30.04.2013р. про зміну істотних умов праці. Позивача звільнено через два місяці після попередження про зміну істотних умов праці. В цей же день позивачу проведено відповідні нарахування, передбачені при звільненні працівника, однак розрахунок в день звільнення не був проведений по причині відсутності позивача на робочому місці. Жодних підтверджуючих документів про перебування позивача на лікарняному до відповідача не надходило. Позивач покинула робоче місце 01.07.2013р. після того, як дізналась про її звільнення. Позивачу надсилались поштою повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та розрахункових, однак позивач отримала трудову книжку і розрахункові лише 30.08.2013р. Просять відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у письмовому запереченні та наданих суду усних поясненнях. Судом встановлено, що наказом ПП «Житло-Комфорт» від 30.04.2013р. №1 «Про зміни істотних умов праці», у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, враховуючи галузеві норми обслуговування та нормативи чисельності працівників, а також згідно рішення виконавчого комітету міської ради №409 від 17.04.13р. про внесення доповнень до рішення міської ради від 28.09.11р. №1603 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і на інші житлово-комунальні послуги», що привели до зменшення об'єму робіт, в.о.директора ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О. розпорядилась з 03.05.2013р. для директора, головного бухгалтера, бухгалтера, паспортиста змінити істотні умови праці і встановити неповний робочий день, головному бухгалтеру розробити штатний розпис згідно розрахунку нормативної чисельності працівників та привести його у відповідність до нормативних документів: директора - 0,8 штатної одиниці, гол.бухгалтера - 0,8 штатної одиниці, бухгалтера - 0,8 штатної одиниці, паспортиста - 0,5 штатної одиниці. У списку працівників ПП «Житло-Комфорт», які ознайомлені з наказом №1 від 30.04.2013р., підпис та дата ознайомлення [PERSON] відсутні. Надана відповідачем копія посадової інструкції паспортиста, затверджена 18.04.2006р. та з якою ознайомлена позивач 26.04.2006р., не містить змін, які б відбулись після змін істотних умов праці. 30.04.2013р. комісією в складі в.о.директора ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О., гол бухгалтера Терешко Г.І., в.о.інспектора з кадрів [PERSON] складено акт проте, що [PERSON] була ознайомлена з наказом і отримала попередження, але від підпису про ознайомлення з наказом і одержання попередження відмовилась. Із копії попередження, наданої відповідачем, вбачається, що паспортиста [PERSON] попереджається про те, що у зв'язку із зміною істотних умов праці на підставі наказу №1 від 30.04.13р., відповідно до статті 36-6 КЗпП України, для неї встановлюється неповний робочий день з 03 травня 2013 року. 03.05.2013р. в.о.директора ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О. затверджує штатний розклад ПП «Житло-Комфорт» станом на 01.05.2013р., відповідно до якого в штаті підприємства є 0,5 штатної одиниці паспортиста секретаря із місячним фондом зарплати 650,00 грн. (повна ставка 1300,00 грн.). 01.07.2013р. комісією в складі в.о.директора ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О., гол бухгалтера Терешко Г.І., бухгалтера [PERSON] складено акт про те, що у їх присутності керівником було повторно запропоновано паспортисту [PERSON] погодитись продовжувати роботу в нових умовах праці за графіком у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, так як термін з моменту вручення попередження і ознайомлення з наказом минув 2 місяці. Паспортист [PERSON] у їх присутності відмовилась від продовження роботи зі змінами істотних умов праці. Керівником була дана вказівка в.о.інспектора по кадрах підготувати наказ на її звільнення. Цього ж числа тією ж комісією складено акт про те, що паспортист [PERSON] 01.07.13р. о 12год.25хв. знаючи, що готується наказ на її звільнення, без попередження і наявності причин, покинула своє робоче місце, не прийшла до закінчення робочого дня. Наказом ПП «Житло-Комфорт» №7 від 01.07.2013р., у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці, відповідно до умови ч. 4 ст.36 КЗпП України припинено трудові відносини і звільнено паспортиста [PERSON] з 01.07.13р. згідно п. 6 ст.36 КЗпП України. Як вбачається із листка непрацездатності серії АГВ №166224 виданого 01.07.2013р. Тернопільською міською комунальною лікарнею №2, [PERSON] звільнена від роботи з 01.07.2013р. до 26.07.2013р. включно. 29.07.2013р. комісією в складі в.о.директора ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О., гол бухгалтера Терешко Г.І., бухгалтера [PERSON] складено акт про те, що керівником підприємства Чабан Г.О. пояснено [PERSON], що вона на даний час рахується на роботі, так як з її слів знаходиться на лікарняному і після здачі підтверджуючого документу наказ №7 від 01.07.2013р. втратить свою силу. Паспортист [PERSON] відмовилась від здачі лікарняного листка і отримати зарплату за червень, приступити до роботи або надати письмове пояснення причин відмови. Як вбачається із особової картки №4 (типова форма №П-2) паспортиста [PERSON], яка велась на ПП «Житло-Комфорт», позивач отримала трудову книжку на підприємстві 30.08.2013р. Повноваження керівника ПП «Житло-Комфорт» Чабан Г.О. підтверджуються статутом приватного підприємства «Житло-Комфорт», рішенням №1 засновника приватного підприємства «Житло-Комфорт» від 12.01.2011р. про призначення з 13.01.2011р. на посаду тимчасово виконуючого обов'язки директора, випискою ААВ №033936 від 14.12.2011р. з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, довідкою АА №737967 від 09.10.2012р. з ЄДРПОУ, витягом АВ №550469 від 11.10.2013р. з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок зібраних по справі доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зважаючи на те, що позивач отримала наказ про звільнення 05.07.2013р. поштовим зв'язком, в період тимчасової непрацездатності до 26.07.2013р. (п'ятниця) включно, а трудову книжку отримала 30.08.2013р., суд приходить до висновку, що позивач не пропустила встановлений ч. 1 статті 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду. При цьому, згідно ч. 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частин 3, 4 статті 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Згідно п. 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Таким чином, обов'язковою умовою правомірності звільнення працівника (припинення трудового договору) на підставі п. 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України є відмова працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. Власник повинен мати докази відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Однак, КЗпП України не містить чіткої вказівки на те, якими саме доказами повинен володіти власник. У даній справі відсутній безпосередній письмовий доказ відмови працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. Натомість позивач в письмовому поясненні від 17.10.2013р. вказує, що отримавши 30.04.2013р. попередження про те, що на підставі наказу №1 від 30.04.2013р. з 03.05.2013р. для неї встановлено неповний робочий день, а також те, що 03.05.2013р. затверджено новий штатний розклад ПП «Житло-Комфорт», вона не мала сумнівів, що істотні умови праці змінились для неї з 03.05.2013р., вона погодилась працювати в нових умовах, про що, зокрема, свідчить не оскарження нею наказу від 30.04.2013р. Посилання відповідача, що в якості доказу відмови працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці є складені акти від 30.04.2013р., 01.07.2013р., 29.07.2013р. не може братись до уваги. Так як, по перше, факт ознайомлення із наказом від 30.04.2013р. позивач і не заперечує (даний факт є визнаний сторонами). По друге, наказ від 30.04.2013р., попередження від 30.04.2013р., штатний розклад станом на 01.05.2013р. суперечать вимогам закону, а саме ч. 3 статті 32 КЗпП України, яка вказує про необхідність попередити працівника не менше ніж за два місяці до зміни істотних умов праці. Незважаючи на невідповідність наказу від 30.04.2013р. вимогам закону, даний наказ ніким не скасований, а відтак є чинним. Згідно наданих відповідачем суду письмових доказів (наказ від 30.04.2013р., штатний розклад станом на 01.05.2013р.), ПП «Житло-Комфорт» з 03.05.2013р. діє із зміненими істотними умовами праці. Посилання відповідача на те, що протягом травня, червня 2013 року позивачу нараховувалась така ж заробітна плата, як і раніше, а відтак істотні умови праці в травні, червні 2013 року не змінились, також не береться до уваги, з огляду на те, що це суперечить чинним наказу від 30.04.2013р. і штатному розкладу станом на 01.05.2013р., а також не суперечить статті 22 Закону України «Про оплату праці». Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт відмови позивача від праці в нових умовах. А відтак, звільнення (припинення трудового договору) позивача на підставі п. 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України є незаконним. Окрім цього, відповідно до ч. 3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Таким чином, звільнення позивача 01.07.2013р. також суперечить ч. 3 статті 40 КЗпП України, так як позивач з 01.07.2013р. по 26.07.2013р. включно була тимчасово непрацездатним (листок непрацездатності серії АГВ №166224 виданий 01.07.2013р. Тернопільською міською комунальною лікарнею №2). Рішенням Тернопільської міської ради від 16.02.2012року №6/19/121 вирішено реорганізувати шляхом перетворення інформаційно - методичний центр освіти комунальної форми власності м. Тернополя у Тернопільський комунальний методичний центр науково - освітніх інновацій і моніторингу. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм законодавства, а саме ч. 3 статті 32, п. 6 ч.1 статті 36, ч. 3 статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.07.2013р. по день винесення рішення судом. Відповідачем надано суду виписку із книги нарахування заробітної плати [PERSON], згідно якої заробітна плата позивача за два попередні місяці до звільнення становила 2506,09 грн. (958,00 грн. за травень і 1548,09 грн. за червень 2013р. відповідно). Дана вимога також є обґрунтована та підлягає до задоволення. Розрахунок проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. При цьому середній заробіток за один робочий день становить 67,73 грн. (958,00+1548,09)/(19+18)=67,73 грн. Де 958,00 - сума нарахована за травень 2013 року за 19 робочих днів; 1548,09 - сума нарахована за червень 2013 року за 18 робочих днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5621,59 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. (67,73х83=5621,59) де 83 - кількість днів вимушеного прогулу. Згідно ч. 5 статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. При цьому середній заробіток позивача складає 1253,04 грн. (958,00+1548,09)/2. Згідно ч. 1, 3 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Позивач в силу вимог п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Так як рішення ухвалене на користь позивача, з відповідача в дохід держави слід стягнути 344,10 грн. судового збору (229,40 грн. за вимогу майнового характеру - стягнення коштів і 114,70 грн. за вимогу немайнового характеру - визнання незаконним наказу і поновлення на роботі). Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представництво інтересів та правову допомогу позивачу у даній цивільній справі надавав адвокат [PERSON]. В якості доказу сплати позивачем коштів за послуги щодо надання правової допомоги, суду надано довідку від 08.10.2013р. про оплату 2000,00 грн. за послуги адвоката [PERSON] за надання правової допомоги в Тернопільському міськрайонному суді по справі №607/16236/13-ц за позовом [PERSON] до ПП «Житло-Комфорт». З урахуванням часу проведеного адвокатом в судових засіданнях з розгляду даної цивільної справи, який вбачається із журналів судових засідань, а саме 07.10.2013р. - 21 хв., 11.10.2013р. - 49 хв., 17.10.2013р. - 48 хв., 22.10.2013р. - 45 хв., 24.10.2013р. - 17 хв., а всього 180 хв. або 3 год., стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1376,40 грн. (1147х3х40%), де 1147,00 грн. - мінімальна заробітна плата встановлена на 2013 рік Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік».

Outcome: approved