Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

30 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Сателліт» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 5 місяців у розмірі 16050 гривень, зобов'язання провести нарахування компенсації за невикористану відпустку з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов'язання ТОВ «Сателліт» змінити у наказі за № 147к від 15 травня 2013 року формулювання причини його звільнення, вказавши звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та умов колективного і трудового договору за ст..ст. 38, 39 КЗпПУ та виплату вихідної допомоги у встановленому законом розмірі, та стягнення з ТОВ «Сателліт» на його користь вихідної допомогм у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 10050 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 01 лютого 2010 року позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «Сателліт» на посаду машиніста очисних машин. 13 березня 2012 року відповідачем було видано наказ № 63 про звільнення його з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 15 березня 2012 року за прогул без поважних причин. 13 травня 2013 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя було винесено рішення, яким наказ про звільнення визнано незаконним, поновлено його на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання рішення 14 травня 2013 року його було поновлено на роботі, однак незаконно зобов'язано позивача пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит. 14 травня 2013 року позивач подав заяву про дострокове розірвання трудового договору згідно ст..ст. 38, 39 КЗпПУ за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та виплату йому вихідної допомоги, оскільки судом вже визнано порушення відповідачем законодавства про працю. Отримавши відмову у задоволенні такої заяви, наступного дня 15 травня 2013 року позивач подав повторну аналогічну заяву, але вдруге отримав відмову в її задоволенні. Того ж дня, 15 травня 2013 року у зв'язку з існуючою загрозою повторного звільнення з роботи за прогул, він змушений був подати нову заяву про звільнення за угодою сторін, та 15 травня 2013 року відповідно до наказу № 147к він був звільнений за угодою сторін. У порушення вимог ст.. 47, 116 КЗпПУ відповідач розрахувався з ним лише 15 липня 2013 року. Вважає, що відповідач повинен вплатити йому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року, за два повних місяці, тобто у розмірі 6700 гривень. Крім того, вважає, що оскільки до цього часу відповідач не виплатив йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, він повинен нарахувати та сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яка на 15 жовтня 2013 року складає 10050 гривень. Крім того, відповідач не донарахував йому в повному обсязі компенсацію за невикористану відпустку. У судовому засіданні 11 грудня 2013 року позивач надав уточнені позовні вимоги, відповідно до яких просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 15 грудня 2013 року 23450 гривень, зобов'язати провести нарахування компенсації за невикористану відпустку з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов'язати змінити у наказі № 147к від 15 травня 2013 року формулювання причини його звільнення, вказавши звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником підприємства законодавства про працю та умов колективного та трудового договору за ст..ст. 38, 39 КЗпПУ та виплатити вихідну допомогу у встановленому законом розмірі, та стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 10050 гривень. Також просив поновити строк для звернення до суду за захистом своїх прав відносно вимоги про зміну формулювання звільнення. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу в його відсутності за участю його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Зазначив, що після поновлення на роботі, позивач пропрацював один день, після звільнення приблизно 18-19 травня 2013 року він отримував грошові кошти, але що входило в отриману ним суму, він не знав, тому як розрахунок йому не надали. Коли позивач підписував заяву про звільнення за угодою сторін, мабуть, він не розумів наслідків, тому як не має юридичної освіти. З наказом про звільнення він був ознайомлений, розрахунок отримав через тиждень, однак оскільки роз шифровки розрахунку не було, вважає, що йому виплачені не всі нарахування при звільненні. Також пояснив, що до спірних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, строк позовної давності не застосовується, про що наведено у Рішенні КСУ від 15 жовтня 2013 року. Представник відповідача Пашкова О.В., діюча на підставі довіреності, позовні вимоги не визнала та пояснила, що на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 травня 2013 року, [PERSON] було поновлено на роботі відповідно до наказу № 145-к від 14 травня 2013 року, з 14 травня 2013 року. 15 травня 2013 року надійшло дві заяви від позивача з проханням звільнити його з різних підстав. Одна із його заяв про звільнення за угодою сторін була задоволена, та наказом від 15 травня 2013 року його було звільнено за угодою сторін. Фактично до роботи позивач там і не приступив, але все одно ТОВ «Сателліт» йому зарахований один робочий день - 15 травня 2013 року. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений того ж дня, та йому було проведено та виплачено усі розрахунки при звільненні, у тому разі компенсація за невикористану відпустку. Зазначила, що усі належні суми, нараховані при звільненні були виплачені разом з грошовою сумою у розмірі 3350 гривень, якою був середній заробіток за один місяць, стягнутий рішенням Орджонікідзевського районного суду від 13 травня 2013 року, яке на той час ще не набрало законної сили, тобто рішення було виконано в тій частині, щодо якої допущено негайне виконання. Після набрання вказаного рішення законної чинності, тобто після постановлення Апеляційним судом Донецької області Ухвали про залишення рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 травня 2013 року без змін, від 01 липня 2013 року, 12 липня 2013 року позивачу була виплачена присуджена за рішенням суду сума середнього заробітку з урахуванням податків та зборів у розмірі 35764,78 гривень. Таким чином, жодного порушення трудового законодавства з боку ТОВ «Сателліт» щодо позивача, здійснено не було. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також зазначила, що позовна заява подана з порушенням тримісячного строку, встановленого ст.. 233 КЗпПУ, у зв'язку з чим просила залишити без розгляду позовну заяву [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав. Як вбачається із рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 15 травня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 липня 2013 року, [PERSON] було поновлено на роботі на посаді машиніста очисних машин ТОВ «Саталліт» з 14 березня 2012 року, стягнуто з ТОВ «Сателліт» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 березня 2012 року по 13 травня 2013 року у сумі 46387, 32 гривень, з урахуванням податків та обов'язкових платежів, стягнуто з ТОВ «Сателліт» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 гривень, та допущено негайно виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі і виплати заробітної плати у сумі 3350 гривень, з урахуванням податків та обов'язкових платежів (а.с. 45-52). Згідно наказу № 145-к від 14 травня 2013 року на підставі вищевказаного рішення суду, [PERSON] було поновлено на посаді машиніста очисних машин дільниці сировини з 14 травня 2013 року, та зобов'язано його пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит відповідно до типового Положення «Про порядок проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці» (а.с. 33). Суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що відповідачем незаконно було зобов'язано [PERSON] пройти позаплановий інструктаж з охорони праці та скласти письмовий іспит відповідно до типового Положення «Про порядок проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці», тому як позивач ознайомився з зазначеним наказом та погодився з ним, про що свідчить його особистий підпис. Крім того, зазначений наказ позивачем не оскаржувався та не є предметом позовних вимог. Як вбачається із заяв [PERSON] від 14 травня 2013 року та 15 травня 2013 року, він звернувся до ТОВ «Сателліт» з проханням достроково розірвати договір, укладений між ним та ТОВ «Сателліт», у зв'язку з порушенням законодавства про працю відповідно до ст..ст. 38, 39 КЗпП України з виплатою тримісячного середнього заробітку (а.с. 67, 68). Як вбачається із заяви [PERSON] від 15 травня 2013 року, він звернувся до ТОВ «Сателліт» із заявою про припинення трудового договору, укладеного між ним та ТОВ «Сателліт» за угодою сторін, просив його звільнити з 15 травня 2013 року (а.с. 69). У вказаній заяві [PERSON] зазначив, що він двічі звертався з заявами про звільнення його з роботи за ст.. 38, 39 КЗпП України, а саме 14 травня та 15 травня 2013 року, у зв'язку з порушенням ТОВ «Сателліт» законодавства про охорону праці, та оскільки обидві заяви не задоволені, він звертається з вказаною заявою. За змістом ст.. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджується або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст. 38 КЗпП України. Останньої з трьох заяв [PERSON] була заява про звільнення за угодою сторін, відповідно до якої було видано наказ № 147-к від 15 травня 2013 року про звільнення з роботи 15 травня 2013 року [PERSON], за угодою сторін, згідно п. 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 23). Отже директор ТОВ «Сателліт» самостійно не змінював правові підстави розірвання трудового договору з [PERSON], звільнивши його з підстав, вказаних в останній заяві. З вказаної заявою [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис. Таким чином, неспроможними є твердження представника позивача про те, що позивач не знав, з яких підстав його було звільнено. З огляду на наведене, суд не вбачає порушень трудового законодавства з боку ТОВ «Сателліт» з приводу формулювання причин звільнення позивача [PERSON], а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зміни формулювання підстав звільнення. Відповідно до ст.. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Отже, оскільки позивач звільнений за п.1 ст.. 36 КЗпП України, підстави для виплати йому вихідної допомоги, передбаченої ст.. 44 КЗпП України, відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зобов'язання виплатити йому вихідну допомогу. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку та зобов'язання провести нарахування компенсації за невикористану відпустку з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з платіжного доручення № 2684 від 15 травня 2013 року, [PERSON] було виплачено 5645,84 гривень (а.с. 61). Згідно розрахунковому листку за травень 2013 року, [PERSON] нараховане: заробітна плата за один день у розмірі 176,32 гривень, що узгоджується з табелем обліку використання робочого часу за травень 2013 року (а.с. 27-29); компенсація за невикористану відпустку у розмірі 3363,90 гривень та 3350 гривень - одномісячний середній заробіток (щодо негайного виконання рішення суду від 15 травня 2013 року в частині виплати заробітної плати у розмірі 3350), з урахуванням податків та зборів; сума до виплати становить 5645,84 гривень (а.с. 63). Згідно довідки про розрахунок компенсації невикористаної відпустки [PERSON], компенсацію невикористаної відпустки розраховано відповідно до вимог Закону України «Про відпустки» (26 днів за період з 14 березня 2012 року по 13 березня 2013 року, та 3,95 днів за період з 14 березня 2013 року по 15 травня 2013 року, а всього 30 днів) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08 лютого 1995 року (30 днів х 112,13 гривень (середньоденна (календарна за рік) заробітна плата) = 3363,90 гривень) (а.с. 88). Таким чином, відповідач провів усі нарахування та виплати у день звільнення [PERSON], як того вимагає ст.. 116 КЗпП України. Неповідомлення письмово про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні, само по собі не тягне за собою відповідальності, передбаченої ст.. 117 КЗпП України, тому як не є затримкою розрахунку при звільненні. З огляду на наведене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині зобов'язання провести нарахування компенсації за невикористану відпустку з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за два місяці, тобто з 15 травня 2013 року по 15 липня 2013 року, тому як ст.. 117 КЗпП України передбачає відповідальність за невиплату працівникові всіх сум при звільненні, що належать йому від підприємства, установи, організації. Грошова сума у розмірі 36764,78 гривень - не є сумою, яку підприємство повинно було виплатити [PERSON] при звільненні, а є середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 14 березня 2012 року по 13 травня 2013 року, стягнутим рішенням суду від 15 травня 2013 року. Як вбачається з платіжного доручення № 3602, на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 15 травня 2013 року, яке набрало законної чинності 01 липня 2013 року, ТОВ «Сателліт» 12 липня 2013 року виплачено на користь [PERSON] грошова сума у розмірі 36764,78 гривень (а.с. 62). Отже, правові підстави для стягнення середнього заробітку на користь [PERSON], відсутні. Розглядаючи заяву ТОВ «Сателліт» про порушення позивачем строку звернення до суду, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,237-1 Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що позивач був звільнений 15 травня 2013 року, цього же дня з ним було проведено розрахунок при звільненні, присуджені за рішенням суду грошові кошти отримані ним 12 липня 2013 року, а до суду [PERSON] звернувся 30 жовтня 2013 року, ним було пропущено встановлений ст.. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Доказів, які би підтверджували поважність пропуску зазначеного строку, суду не надано, а тому підстав для його поновлення немає. Як вбачається із п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р., з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Виходячи з наведеного, та не вбачаючи підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] по суті, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed