Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати договір №14/12 від 14.12.2012 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], стягнути з відповідача 72 122 грн. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилався на те, що він звернувся за оголошенням до відповідача щодо замовлення на виготовлення меблів. 14.12.2012 року відповідач за місцем проживання позивача за адресою: [ADDRESS], на прохання позивача зробив відповідні заміри кухні, 2 шафи-купе та комоду, зробив відповідну схему на ноутбуці, та нарахував вартість замовлення: кухні - 2800 грн., 2 шафи-купе та комоду – 6000 грн. 14.12.2012 року між ФОП [PERSON] та позивачем було укладено договір №14/12 відповідно до якого продавець – ФОП [PERSON] продає, а покупець [PERSON] приймає та оплачує кухню, шафу-купе, які повинні бути доставлені позивачу. Пунктом 4.1 договору передбачено, що продавець здійснює доставку товару, а покупець надає повністю пригодне для його встановлення приміщення від 15 до 60 робочих днів з моменту підписання договору, та відповідно до п.3.2 відповідач повинен був здійснити доставку товару, та його установку, максимальний строк доставки та установки товару сплинув 28.02.2013 року. Відповідно до вимог п. 3.2 договору позивач після 18.12.2012 року підготував приміщення для установки меблів. Окрім того, позивач 14.12.2012 року сплатив відповідачу 4000 грн. та 18.12.2012 року 2250 грн. передплати. Однак відповідач в обумовлені п. 4.1 договору строки доставку не виконав посилаючись на форс мажорні обставини та труднощі в роботі. 11.03.2013 року відповідач надав позивачу розписку, яка підтверджує отримання ним від позивача передплати, та зобов’язується виконати роботи в повному обсязі до 25.03.2013 року. Але в обумовлений строк відповідач зобов’язання не виконав, та тільки в середині квітня привіз корпуси меблів для кухні без дверцят, фасадів, та верхньої кришки, без фурнітури, а шафи-купе взагалі не були доставлені. Посилаючись на вказані обставини позивач просить задовольнити позов та розірвати договір укладений між сторонами №14/12 від 14.12.2012 року та з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобов’язання у розмірі 72 122 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з’явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. В письмових запереченнях від 03 грудня 2013 року наданих до суду відповідач проти позову заперечував частково, не заперечував в частині розірвання договору купівлі-продажу №14/12 від 14.12.2012 року, при цьому посилався на те, що розмір неустойки розрахований споживачем значно перевищує вартість товару за договором купівлі-продажу. Так, при сплаченій позивачем ціні товару за договором у розмірі 6650 грн., розмір неустойки в сумі 65472 грн. в 10 разів більше внесеної суми, перевищує сплачену суму на 1000%, та посилаючись на положення ч.3 ст. 551, ч. 3 ст. 509 ЦК України зазначив, що суд має зменшити розмір пені. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував частково, не заперечував в частині розірвання договору купівлі-продажу №14/12 від 14.12.2012 року. В поясненнях наданих суду вказав про те, що відповідач не брав на себе зобов’язань по виготовленню та встановленню меблів, а також договором не було обумовлено, що він виготовлює та встановлює в приміщенні позивача меблі. Також відповідачем частинами протягом квітня-травня 2013 року були перераховані [PERSON] грошові кошти, в розмірі 950 грн. на його рахунок Webmoney, та зазначив, що позивачем не заперечується факт отримання корпусів меблів для кухні, вартість яких складає 1050 грн. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2012 року між сторонами у справі було укладено договір за яким фізична особа-підприємець [PERSON] (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця №017759) (далі - продавець) зобов'язався продати [PERSON] (далі - покупець) кухню та шафу –купе. Згідно до п. 3.1 вказаного договору продавець зобов’язується провести поставку товару в строки, встановлені п. 4 договору. Пунктом 3.2 договору встановлено, що покупець зобов’язаний надати повністю пригодне для встановлення товару приміщення, своєчасно прийняти та сплатити товар на протязі доби після закінчення його встановлення. У відповідності до п.4 договору продавець здійснює постачання товару, а покупець надає повністю пригодне для його встановлення приміщення на протязі від 15 до 60 робочих днів з моменту підписання договору (а.с. 7). Загальна вартість замовлення становить 8800 грн. Згідно відміток у договорі [PERSON] була сплачена передплата [PERSON] у розмірі 6650 грн. (4000 грн. +2250 грн.). грн, що не заперечувалося відповідачем. Також, 11 березня 2013 року відповідачем [PERSON] було складено розписку про те, що він отримав від позивача [PERSON] 6650 грн. за виготовлення меблів. Та вказано, що у передбачені строки він не зміг виконати роботу, та зобов’язується виконати роботи в повному обсязі в строк 14 днів, тобто до 25.03.2013 року (а.с. 8). Під час розгляду справи позивачем було визнано факт перерахування йому відповідачем протягом квітня-травня 2013 року грошових коштів у розмірі 950 грн. на його рахунок Webmoney. Відповідно до вимог ст. 2 ЗУ «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні цих справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів» Відповідно до вимог п. п. 3, 22 ст. ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Укладаючи договір 14 грудня 2012 року, фізична особа-підприємець [PERSON], як суб'єкт господарювання, взяв на себе зобов'язання по виконанню робіт по продажу меблів та наданню послуг їх встановлення, а [PERSON], як фізична особа, виступив замовником таких робіт та послуг. Таким чином, між сторонами у справі на підставі договору виникли правовідносини між споживачем та продавцем (виконавцем). Позивач звернувся до суду за захистом свого права, як споживача послуг по виготовленню та встановленню продукції (меблів). Факт не виконання умов вказаного договору та не надання позивачу, передбачених у договорі меблів, відповідачем не заперечується. Статтею 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Частиною 1 цієї статті вказано, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто, у даному випадку, не дивлячись на всі необхідні передплати, проведені позивачем, який сплатив майже повну вартість меблів, відповідачем, натомість, йому було надано лише складові частини корпусів меблів, меблі йому надані та встановлені не були, тобто з боку відповідача допущене істотне порушення умов договору. А тому суд приходить до висновку про необхідність розірвання укладеного між сторонами договору № 14/12 від 14.12.2012 року і стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми, сплаченої за договором у розмірі 6650 грн. за вирахуванням 950 грн, які відповідачем було сплачено на користь позивача, тобто у розмірі 5700 грн. Згідно з частинами 2 і 5 ст. 653 ЦК у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією зі сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. У ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. У ч. 5 ст. 10 Закону N 1023-XII передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3 % загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до ст. 622 ЦК боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобов'язання, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. З аналізу вищезазначених норм права випливає, що наслідки розірвання договору і просрочення виконання договору є різними. Законодавством встановлено різні правові наслідки в разі задоволення вимог споживача у випадку порушення виконавцем умов договору про виконання робіт (надання послуг). У разі розірвання договору зобов'язання між сторонами припиняються. Отже суд приходить до висновку, що вимога щодо стягнення неустойки задоволенню не підлягає, оскільки враховуючи предмет та підстави заявлених вимог, позивачем фактично поставлено питання про відмову від договору про виконання робіт, наслідком чого є повернення йому як замовнику всіх сплачених за договором коштів. Однак, позивачем всупереч положень закону щодо наслідків розірвання договору й відповідальності за прострочення виконання договору поєднано вимоги про відмову від договору про виконання робіт (надання послуг) та повернення сплачених коштів, та стягнення пені за кожний день прострочення виконання роботи (надання послуги). На підставі викладеного, оскільки розірвання договору купівлі-продажу має наслідки повернення продавцем сплаченої за товар суми, а покупцем - товару, то вимога про стягнення неустойки за порушення строку виконання договору задоволенню не підлягає. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, в частині розірвання договору № 14/12 від 14.12.2012 року укладеного між сторонами т стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми сплачених за договором коштів у розмірі 5700 грн., у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Також, у зв’язку з тим, що суд прийшов до висновку про розірвання договору між сторонами, суд вважає за необхідне зобов’язати позивача повернути відповідачу надані [PERSON] складові частини корпусів меблів. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial