Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який його представник підтримав, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.07.2008 p. між BAT «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №2171 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 210000 грн., а позичальник зобов’язувався прийняти та належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 20,5 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором перед банком з позичальником було укладено іпотечний договір від 21.07.2008 р. № 2738. [PERSON] в односторонньому порядку з 17.05.2012 р. фактично перестав виконувати умови договору, що призвело до порушення графіку погашення кредиту та сплати відсотків, у зв’язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 06 березня 2013 року за умовами кредитного договору № 2171 від 21.07.2008 р., заборгованість [PERSON] перед банком становить 226138,58 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 190880,71 гри.; заборгованість за відсотками - 29136,80 грн.; пеня за простроченим кредитом - 6121,07 грн. Тому представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Сумське обласне управління AT «Ощадбанк» заборгованість в сумі 226 138,58 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 190 880,71 грн.; заборгованість за відсотками - 29 136,80 грн.; пеня за простроченим кредитом - 6 121,07 грн.; в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру за №41, розташовану на четвертому поверсі в п’ятиповерховому будинку під № 68 по вул. Пролетарській в місті Суми, шляхом продажу її на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною продажу предмета іпотеки визначеною на стадії виконавчого провадження згідно з вимогами діючого законодавства; виселити всіх мешканців, які зареєстровані за адресою: [INFO], а саме: [PERSON] (податковий номер [NUMBER]), [PERSON] (податковий номер [NUMBER]); стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 2 261 грн. 39 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення на позовні вимоги,належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання після поновлення провадження по справі 15.10.2013 року не з’являвся, причини неявки суду не повідомляв. Третя особа, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, повідомлене належним чином про час та місце розгляду справи, не забезпечило явку свого представника в судове засідання, причини неявки суду не повідомило, заперечень проти позову не надало. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що 21.07.2008 p. між BAT «Державний ощадний банк України» в особі філії-Сумського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №2171 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 210000 грн. 00 коп., а позичальник зобов’язувався прийняти та належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 20,5 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. (а.с.8-10) В забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором перед банком з позичальником було укладено іпотечний договір від 21.07.2008 р. № 2738. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.05.2012 р. фактично перестав виконувати умови договору, що призвело до порушення графіку погашення кредиту та сплати відсотків, у зв’язку з чим утворилась заборгованість. Банком, на адресу [PERSON] направлялись листа з проханням погасити заборгованість, неодноразово здійснювались телефонні дзвінки з вищевказаним проханням, але все це залишилось без належного реагування зі сторони позичальника. (а.с.14-18) Відповідно до п. 2.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов’язань за договором або договором іпотеки, в тому числі: затримання сплати частини кредиту та / або процентів за користування кредитом, інших платежів за договором на 1 (один) календарний місяць; виникнення обставин, які за обґрунтованим висновком банку призведуть до того, що позичальник не виконає свої зобов’язання по цьому договору; Згідно п. 3.2.2 договору, банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та / або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за договором, та стягнути заборгованість за цим даним договором в примусовому порядку в тому числі, шляхом звернення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 3.1.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому договором, у випадках невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов’язання за договором відновлювальної кредитної лінії або за іпотечним договором, в тому числі: невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії в цілому або в будь-якій його частині, якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частина становить більше 2 (двох) місяців. Судом встановлено, що 20.08.2012 р. позичальнику [PERSON] було вручено вимогу про усунення порушення зобов’язань за договором відновлювальної кредитної лінії від 21.07.2008 року № 2171 та вимогу про звільнення з житлового приміщення від 20.08.2012 р. за № 12-19/ 170/3368, оскільки дані вимоги залишилась без належного реагування з боку позичальника, 21.09.2012 року йому було вручено вимогу про дострокове повернення кредиту та довідку про стан заборгованості по кредитному договору №2171 від 21.07.2008 р., проте така вимога банку також залишилися без належного реагування з боку боржника і до цього часу погашення кредитного боргу не відбулось. Станом на 06 березня 2013 року за умовами кредитного договору № 2171 від 21.07.2008 р., заборгованість [PERSON] перед банком становить 226138,58 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 190880,71 гри.; заборгованість за відсотками - 29136,80 грн.; пеня за простроченим кредитом - 6121,07 грн. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов’язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов’язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов’язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов’язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов’язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно ст.39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Згідно ст. 41 ЗУ «Про іпотеку», ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», оцінка, за якою має бути реалізовано предмет іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження має визначатись експертом на час реалізації. Ця позиція підтверджена і п. 42 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5, в якій зазначено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов’язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб’єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 ЗУ «Про іпотеку» N 898-IV, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» N 898-IV, зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» N 898-IV, законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов’язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» N 898-IV. Вимога про виселення зі спірної квартири направлялась банком відповідачу 20.08.2012 року ( а.с. 212-213). Суд вважає, що ця вимога не юридично обґрунтованою, оскільки на момент направлення цієї вимоги питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не ставилось, чинна кредитна вимога та договір іпотеки не передбачали обов’язку відповідача виселитись з квартири на письмову вимогу банку до вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» N 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК, щодо права особи для звернення до суду за захистом. Вказана правова позиція виказана Верховним судом України в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» в редакції від 01.12.2011 року, вказана позиція застосовано і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 13.03.2013 року ( а.с. 214-219). Суд не вважає обґрунтованими письмові доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки згідно п. 8.1 договору між сторонами від 21.07.2008 року він діє до повного його виконання сторонами, іпотечний догові відповідно до п. 9.1 діє до виконання зобов’язання відповідачем за договором відновлюваної кредитної лінії в повному обсязі ( а.с. 8-13). Таким чином між сторонами склались цивільно-правові правовідносини, які регулюються загальними положеннями про зобов’язальне право, виконання зобов’язань, правові наслідки порушення зобов’язання і забезпеченням виконання зобов’язань та оскільки відповідач не виконав своїх зобов’язань перед кредитором, позивачем по справі, по укладеному договору, то право останнього порушене, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений при зверненні до суду з даним позовом судовий збір у розмірі 2261,39 грн.

Outcome: partial