Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON]) про поділ спільно нажитого майна після смерті колишнього чоловіка. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 22.01.1999 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу 31.03.2000 року ними було набуто земельну ділянку шляхом приватизації на ім'я її чоловіка. 17 квітня 2007 року шлюб між ними розірвано, а [INFO] [PERSON] помер. Оскільки вони як подружжя не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу майном, позивач звернулась з вимогою про його поділ після смерті колишнього чоловіка у судовому порядку. Відповідачем - [PERSON] до початку судового розгляду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про усунення від права на спадкування, яка ухвалою суду прийнята до розгляду та об'єднана в одне провадження разом з первісним позовом. Однак, за заявою позивача за зустрічним позовом, ухвалою суду від 16 жовтня 2013 року зустрічна позовна заява залишена без розгляду. У відбувшихся судових засіданнях позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач 1 - [PERSON] та її представник у відбувшихся судових засіданнях позовні вимоги визнали та просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач 2 - [PERSON] заперечила проти заявлених позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні, застосувавши при цьому строк позовної давності. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, 22.01.1999 року між позивачем та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON]) було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва. 17 квітня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №348, підтвердженням чого слугує свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], а відповідно до виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] помер. Під час шлюбних відносин, на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 28.01.1999 року №114-2/215 [PERSON] безоплатно отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0649 га, яка розташована на території [ADDRESS], діл. [NUMBER] (с/т «Комунальник-5»), для ведення садівництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 31 березня 2000 року. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» №2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак, у зв'язку з тим, що Закон України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» не має зворотної дії в часі, він і не може бути застосований до спірних правовідносин. А отже, оскільки правовідносини подружжя щодо спірної земельної ділянки виникли у 2000 році, тому регулюються нормами КпШС України, за статтею 24 якого та стст. 17, 22 Земельного кодексу УРСР 1990 року, земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Також постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2, встановлено, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає розподілу, оскільки [PERSON] безоплатно отримав її в приватну власність у 2000 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. А згідно ст. 256 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано 17.04.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві на підставі їх спільної заяви. Натомість, як вбачається з відмітки канцелярії Дарницького районного суду міста Києва, позивач звернувся з позовною заявою у даній справі 21.02.2012 року, тобто після сплину строку позовної давності, обумовленого ст. 257 Цивільного кодексу України. Доказів, що про порушене право позивач дізналася після 17.04.2007 року, у розумінні стст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), до суду не надано. Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Крім того, суд відзначає, що позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності до матеріалів справи не надав. За таких обставин, з огляду на подання відповідачем 2 - [PERSON] заяви про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають також через пропуск строку позовної давності. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed