Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

03 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державного казначейства України у місті Севастополі про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за рахунок державного бюджету. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача було безпідставно обвинувачено у вчинення кримінального злочину передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України. В наслідку розгляду справи кримінальне провадження було закрито у зв’язку з відсутністю у діях позивача – підсудного по кримінальній справи, складу кримінального злочину. Під час розслідування кримінальної справи в нього було вилучено належне позивачу майно, а саме 6190 кг. винограду сорту "Королева", яке не було повернуто після закінчення слідства, та вартість його не була відшкодована. Додатково просив стягнути витрати на правову допомогу у кримінальному процесі та моральну шкоду завдану не законним притягненням до кримінальної відповідальності. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у позові. Відповідач проти позову заперечував, вважає його не обґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, з тих підстав що жодними діями відповідача права позивача не були порушені, тому позов, заявлений до неналежного відповідача є не обґрунтованим. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні доказі, вважає позов таким що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов’язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Судом були витребувані матеріали кримінальної справи № 810480 порушеної щодо позивача. Вирок суду у дані справи відсутній, тому суд оцінює матеріали справи та посилання на них позивача в загальному порядку відповідно до ст.212 ЦПК України. Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 03 вересня 2011 року (а.с.7 цивільної справи) слідчим СВ Балаклавського РВ УМВС України в місті Севастополі старшим лейтенантом [PERSON] на підставі розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 3339 від 03.09.2011 року порушено кримінальну справу в відношенні [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.15 – ч.3 ст.185 КК України. Зазначена постанова позивачем, на той час обвинуваченим, у судовому або іншому порядку передбаченому на той час чиннім Кримінально-процесуальним кодексом не оскаржувалася. Відповідно до матеріалів кримінальної справи № 810480, актів контрольного зважування (а.с.13,14 цивільної справи) під час затримання позивача було вилучено 6190 кг. винограду сорту "Королева". Відповідно до довідки про речові доказі, цивільний позов та заходах конфіскації майна виноград сорту "Королева" передано для реалізації в.о. директора СВАТ "Севастопольський" [PERSON], судові витрати у справі відсутні. Відповідно до постанови про закриття кримінальної справи від 27.10.2012 року (а.с.8-12) в діях [PERSON] відсутній умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, діючий на момент розгляду події директор [PERSON] відверто помилявся у тому, що [PERSON] вчинює крадіжку, оскільки не був обізнаний про всі справи та наявні домовленості сторін. На підстави викладеного, досудове слідство прийшло до висновку, що кримінальну справу № 810480 по відношенню до [PERSON], [INFO], порушено по факту таємного викрадання майна СВАТ "Севастопльский" за ознаками складу злочину передбаченому ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України належить закрити, у зв’язку з відсутністю в діях [PERSON] ознак складу злочину. Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.9 ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність" У випадках порушення прав і свобод людини або юридичних осіб в процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також у разі, якщо причетність до правопорушення особи, щодо якої здійснювались оперативно-розшукові заходи, не підтвердилась, Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управління державної охорони України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальний орган Міністерства оборони України, розвідувальний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Служба зовнішньої розвідки України зобов'язані невідкладно поновити порушені права і відшкодувати заподіяні матеріальні та моральні збитки в повному обсязі. Відповідно до ст.25 ЗУ "Про міліцію" працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. При порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобов'язана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися. Працівник міліції, який виконує свої обов'язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Дії працівника міліції можуть бути оскаржені у встановленому порядку до органів внутрішніх справ, суду або прокурору. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Відповідно до ст.25 Бюджетного кодексу України Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.1 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду " (далі Закон 266/94-ВР) Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст.2 Закону 266/94-ВР Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до ст.3 Закону № 266/94-ВР У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до ст.4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, відповідно до Закону, встановлено, що відшкодування матеріальної шкоді має проводитися особою, якій вилучене майно було передано. Згідно матеріалів справи, 6190 кг. винограду сорту "Королева" було передано безоплатно СВАТ "Севастопольський" в особі директора [PERSON] Відповідно до ст.12 Закону № 266/94-ВР Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже законом встановлено не тільки особу яка має здійснити відшкодування, але і процедуру такого відшкодування. Ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи, позивач не навів доводів та не зазначив доказів з яких би вбачалось що він звертався до СВАТ "Севастопольський" за відшкодуванням майнової шкоди та йому у такому відшкодуванні було відмовлено або які б свідчили про те що СВАТ "Севастопольський" ліквідовано або в нього недостатньо коштів для надання відшкодування. Ні в позовний заяви, ні під час розгляду справи, позивач не навів доводів та не зазначив доказів яки б свідчили, що він звертався до Балаклавського РВ УМВС України в м.Севастополі з метою отримання належного йому відшкодування та визначення розміру такого відшкодування. Законом передбачено, що самостійно визначити розмір відшкодування, відповідач має право виключно у разі не згоди з розміром встановленим відповідним органом або у разі відмови уповноваженого органу встановити такий розмір. Отже за змістом ст.2, 12 Закону № 266/94-ВР у даному випадку відшкодування не може проводитися за рахунок державного бюджету, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Щодо позовних вимог пов’язаних з відшкодуванням моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.1176 ЦК України, ст.9 ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність", ст.25 ЗУ "Про міліцію" моральна шкода відшкодовується органом діями або бездіяльністю якого вона завдана. За змістом Закону № 266/94-ВР завдана моральна шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) від 3 жовтня 2001 року, справа № 1-36/2001, Підстави і порядок відшкодування шкоди регулюються Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР ( 266/94-ВР ). Стаття 4 цього Закону передбачає, що відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (стаття 56 Конституції України). Держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням, в разі скасування вироку суду як неправосудного (частина четверта статті 62 Конституції України). Аналогічні положення щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, містяться і в частині третій статті 152 Конституції України. Суд вважає за необхідне зазначити, що Державна казначейська служба України не є самостійним відповідачем по справам в якій йдеться про відшкодування завданих моральних страждань, або майнової шкоди, крім випадків, коли така шкода завдана безпосередньо діями посадових осіб Державної казначейської служби. В усіх інших випадках, відповідачем по справам має виступати той орган, діями посадових осіб якого, завдано таку шкоду, а Державна казначейська служба України по таким справам є або співвідповідачем, або третьою особою на стороні відповідача, оскільки вона є виконавцем судового рішення, та рішення про стягнення відповідних сум за рахунок державного бюджету безпосередньо впливає на права та обов’язки Державної казначейської служби України. Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Оскільки позивач такого клопотання не заявляв, а суд позбавлений можливості самостійно визначати та залучати відповідача по справі, безпосереднє стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України є таким що не відповідає закону. З тих самих підстав суд відмовляє у стягненні витрат пов’язаних на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи.

Outcome: dismissed