Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва, з позовом про стягнення боргу з відповідача за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 7 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики відповідно до якого позивач передав відповідачу 50 тис. грн. Даний договір було посвідчено письмово та засвідчено печаткою позивача. Відповідно до даного договору позики строк повернення коштів був визначений до у 36 міс. починаючи з 7 травня 2010 р. Відповідно до п.6 вказаного договору позика підлягає поверненню шляхом утриманя заробітної плати позичальника. 7.11.2011 р. трудові стосунки між позивачем та відповідачем були припинені. П. 9 вказаного договору передбачено, що у випадку звільнення позичальника з роботи ( припинення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем) сума неповрнутого залишку підлягає обов'язковому повернення позичальником негайно шляхом внесення коштів в касу підприємства. Відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання по кредитному договору, своєчасно не погасила заборгованість по договору позики, внаслідок чого на день подачі позову до суду у відповідача виникла заборгованість в розмірі 18 тис.390 грн. та вказану суму позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, але надала до суду заяву в якій просила слухати справу в її відсутність та наполягала на задоволенні позову в повному об'ємі. Відповідач [PERSON] також не з»явилась в судове засідання, але надала до суду заяву в якій просила слухати справу в її відсутність, не оспорювала фактичних даних, викладених в позовній заяві, позов визнала частково, а саме зазначила, що після подачі позову на адресу позивача в рахунок погашення заборгованості за договором позики вона сплатила 1 тис. грн.., та в підтвердження надала квитанцію від 8 липня 2013 р. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Як вбачається з матеріалів справи , що позивач та відповідача пербували в трудових стосунках та 7 квітня 2010 року між позивачем ДП «Готельний комплекс «Київ» та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики відповідно до якого позивач передав а відповідач [PERSON] прийняла 50 тис. грн. Граничний строк повернення суми позики був визначений, відповідно до умов договору до 7 листопада 2011 року. Факт передачі коштів позичальнику сторонами не оспорювався. Статтею 509 ЦК України зазначено, що зобов»язанням є правовідношеня, в якому одна сторона (боржник ) зобов»язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію (передати майно, виконати робот, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Також статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: Припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; Зміна умов зобов»зання; Сплата неустойки; Відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачена статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] на адресу позивача 8 липня 2013 р. перерахувала кошти в розмірі 1 тис. грн.. в рахунок погашення заборгованості за договором позики. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку, що позов є доведеним та таким, що підлягає частковому задоволенню , так - як відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання відповідно до умов договору позики. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial