Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-11 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив виселити [PERSON] з незаконно займаної квартири за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, пояснив, що 02 жовтня 2009 року позивач [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на зазначене нерухоме майно, яке видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дихтяренко В.О. 02 жовтня 2009 року, на підставі Акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого Відділом Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 28 вересня 2009 року. Після отримання свідоцтва про право власності, позивач звернувся до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно" для проведення державної реєстрації об'єкту нерухомого майна, однак для реєстрації необхідно було виготовити новий технічний паспорт на квартиру, у зв'язку з чим виникла потреба для проведення огляду квартири в натурі, однак вчинити ці дії не виявилось за можливе, оскільки відповідач, колишній власник квартири, не пускає позивача до квартири. Таким чином, незважаючи на те, що відповідач був обізнаний про проведення прилюдних торгів та набуття позивачем права власності на квартиру, однак продовжує проживати в цій квартири, наміру добровільно виселитись з квартири не має, чим чинить позивачу перешкоди у реалізації його прав власності та позбавляє можливості провести державну реєстрацію прав позивач на придбане житло, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду з вимогою виселити відповідача з незаконно займаної квартири за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується рішенням народного суду Дарницького району м. Києва від 03.01.1992 року, яке зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 26 серпня 1992 року за №34/33070. Відповідач вважає, що позивач незаконно оформив право власності на зазначену квартиру, яка набута позивачем за результатами проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, оскільки, на думку відповідача, прилюдні торги проведенні з численними порушеннями, оцінка вартості квартири, яка виставлена на торги, значно занижена, відповідач, як боржник, не був повідомлений про проведення прилюдних торгів, що позбавило його права своєчасно оскаржити оцінку вартості квартири. Також, відповідач просив враховувати, що він є особою похилого віку, зазначена квартира є його єдиним житлом, тому наміру звільняти квартиру відповідач не має за відсутності іншого житла де він може проживати. Представник відповідач [PERSON]. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дихтяренко В.О., відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.99 р. за №68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.99 року за №745/4038, на підставі Акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого Відділом Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 28 вересня 2009 року, посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, яке складається з квартири [ADDRESS] що раніше належала [PERSON] на підставі рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 03.01.1992 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 26 серпня 1992 року за №34/33070, про що видано свідоцтво датоване 02 жовтня 2009 року. Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2013 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Приватного підприємства "Ніва-В.Ш.", ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києві, третя особа [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2013 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного підприємства "Ніва-В.Ш.", ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києві, третя особа [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів залишено без змін. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON], посилається як на підставу для виселення відповідача [PERSON] з незаконно займаної квартири за адресою: [ADDRESS], на положення ст.109 Житлового кодексу України та ст.ст.367, 391 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщенні, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно до жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Зокрема, частиною 3 ст. 109 ЖК України передбачено, що після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Така ж правова позиція викладена у пункті 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, в якому роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення , на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Виходячи з предмету спору та склавшихся між сторонами спору правовідносин, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються положеннями Житлового кодексу України, тому суд вважає безпідставними посилання позивача на положення ст.367 Цивільного кодексу України (яка регулює питання поділу майна, що є у спільній частковій власності) та ст.391 Цивільного кодексу України, якою регулюється захист прав власника, оскільки зазначені норми матеріального права не визначають такий спосіб захисту для відновлення порушеного права власника як виселення. Також, позивачем не наведено належного обґрунтування для застосування до склавшихся правовідносин положень ст.109 Житлового кодексу України, якою регулюються питання виселення в адміністративному порядку осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, тобто не мають ніяких підстав для його зайняття, або осіб, які проживають у будинках, що загрожують обвалом, а також виселення громадян з жилих приміщень, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Таким чином, в розрізі даного спору суд вважає, що припинення права власності [PERSON] на об'єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] не є безумовною підставою припинення права користування цим житловим приміщенням, а вирішення питання про виселення відповідача, як колишнього власника житла, має відбуватись з підстав, установлених законом. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем безпідставно пред'явлено вимоги до відповідача про виселення з посиланням на положення ст.109 Житлового кодексу України та ст.ст.367, 391 Цивільного кодексу України, зважаючи на те, що обставини наведені позивачем як підставу для виселення не доведені належними та допустимими доказами, в тому числі, які мали підтвердити той факт, що після набуття позивачем права власності на спірну квартиру, відповідач продовжує проживати у даній квартирі, відсутні дані про наявність чи відсутність інших мешканців квартири, які зареєстровані та/або проживають у даній квартирі, також не долучено доказів, які мали підтвердити, що позивач, як власник квартири, у встановленому законодавством порядку направляв на адресу відповідача вимогу звільнити займане приміщення. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed