Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, обрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 13 вересня 1985 року по червень 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування у шлюбі вони з відповідачкою за спільні кошти придбали двохкімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS]., а тому частки цієї нерухомості у них з відповідчкою є рівними по 1/2 частки кожному. Відповідачка не визнає за ним права спільної сумісної власності на спірну квартиру та ухиляється від добровільного її розподілу. Тому він просить ухвалити рішення, яким визнати спірну двохкімнатну квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Поділити її, визнавши його власником 1/2 частки двохкімнатної квартири [ADDRESS], а іншу 1/2 частину квартири залишити за відповідачкою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 16.07. 2013 року ( а.с. 87) позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її предстапвник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 02.09. 2013 року, позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з слідуючих підстав. Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.09.1985 року. (а.с.11) . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06. 2010 року шлюб між сторонами було розірвано і на підставі вказаного рішення 08.02. 2013 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу ( а.с. 13) Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] на утримання якої позивач [PERSON] сплачує аліменти на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.08. 2010 року і має заборгованість по аліментам на 25.06. 2013 року у розмірі 31 146 гривень 50 коп., згідно довідки- розрахунку заборгованості державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Д.І. Рибак ( а.с. 64-66). Згідно ордеру № 092796 від 03.06. 1992 року виданого на підставі рішення загальних зборів ЖБК "Молодіжний-18" ( а.с. 95) в період шлюбу, на ім"я позивачки була надана двохкімнатна квартира [ADDRESS], на сім"ю із двох осіб: відповідачки [PERSON] та її доньки від першого шлюбу [PERSON], вартістю 13 252 крб 21 коп. ( а.с. 57) Оплата вартості вказаної квартири була здійснена наступним чином: - 4332- 00 руб. перший внесок від 14.12. 1989 року від імені [PERSON]; - 648 -00 руб. 15% паєвої вартості на кооперативну квартиру [PERSON] перераховано Київської кондитерською фабрикою ім. К.Маркса, згідно платіжного доручення № 1042 від 24.09. 1991 року; - 7400 куп. паєвий внесок від 10 травня 1992 року від імені [PERSON] ( а.с. 63) і на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 11 травня 1992 року № 253 [PERSON] є членом ЖБК "Молодіжний-18" (а.с.57). Згідно свідоцтва про право власності від 07.02. 2007 року виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.01. 2007 року № 163-С, зареєстрованого в Київському міському БТІ 15.02. 2007 року, спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] ( а.с. 61), остання володіє вказаною квартирою, зареєстрована та проживає разом зі своїми дітьми ( а.с.43; 70), сплачує комунальні послуги із розрахунку зареєстрованих осіб та проживаючих ( а.с. 72-73). Позивач у спірній квартирі ніколи не був зареєстрований, за нього комунальні послуги ніколи не сплачувалися, з дня народження зареєстрований та проживає у [ADDRESS] п/б ( а.с.31). Свідоцтво про право власності на спірну квартиру позивачем не оскаржено, в судовому порядку не визнано не дійсним, наказ Головного управління житлового забезпечення від 29 січня 2007 року за № 163-с теж не скасований і на сьогодні позивач вже втратив право на таке оскарження, оскільки трирічний термін позовної давності за вимогою про визнання свідоцтва про право власності недійсним сплинув 07.02.2010 року. Оскільки саме позивач звертається до суду з вимогою про поділ майна і просить суд врахувати при розподілі майна подружжя, що квартира придбана за спільні кошти тому на стороні позивача лежить процесуальний обов'язок довести джерело і час внесення паєвих коштів на придбання спірної квартири ним. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що його довіритель [PERSON] вкладав кошти у сімейний бюджет і за спільні кошти придбали спірну квартиру не є свідченням того, що внаслідок цього квартира стала спільною власністю подружжя, оскільки визначальним при вирішенні даного спору є встановлення джерела надходження коштів на час придбання майна. Разом з тим, як встановлено судом з показів свідків [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON] паєві внески на спірну квартиру були сплачені за рахунок особистих коштів позивачки, матеріальної допомоги сестри [PERSON], батьківської допомоги, які на той час працювали в колгоспі, були забезпечені, тримали господарство, вирощували худобу та матеріально підтримували відповідачку, що підтверджується ощадкнижкою на ім"я покійного батька [PERSON], який мав спроможність надавати матеріальну підтримку, а інша частина вартості квартири 15% паєвого внеску була погашена Київською кондитерською фабрикою ім. К.Маркса за рахунок споживчого фонду. Оскільки [PERSON] починаючи з 1973 року по грудень 2010 року безперервно працювала на підприємстві Київської кондитерської фабрики ім. К.Маркса, нині "Рошен", тривалий час проживала у гуртожитку та перебувала на квартирному обліку у зв"язку з чим відповідачці разом з неповнолітньою донькою від першого шлюбу була виділена двохкімнатна квартира [ADDRESS] 13 травня 1992 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів. Згідно ст. 47 Конституції України, громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Як встановлено з пояснень допитаних в судовому засіданні свідка [PERSON], то позивача в спірній квартирі вона бачила декілька разів і за весь час шлюбу, позивач двічі приїздив в село до батьків. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що відповідачку знають з дня заселення будинку з 1992 року, часто бувають у квартирі, але позивача ніколи в квартирі вони не бачили, навіть не знали, що вона заміжня, оскільки вона часто зверталася за допомогою до їх чоловіків з приводу ремонту квартири. Свідок [PERSON] знає відповідачку на протязі 30 років, оскільки вона знімала у неї житло до знайомства з позивачем, а потім проживала разом з чоловіком після одруження у його приватному будинку. Після отримання квартири, вона з дітьми переїхала в спірну квартиру, а позивач залишився у своєму будинку. Вона часто бувала і буває у гостях, але ні позивача, ні його речей в квартирі вона ніколи не бачила, так як він не проживав у спірній квартирі , а інколи приходив. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на виконанні у відділі ДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві знаходиться виконавчий лист Дарницькогго районного суду м. Києва від 16.08. 2010 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1000 гривень, починаючи з 25.01. 2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно заочного рішення від 08.11. 2010 року виданого Дарницьким районним судом м. Києва зменшено розмір аліментів з 1000 гривень на 1/4 частину його заробітку щомісячно. Загальна сума аліментів, що підлягала до сплати станом з 25.01. 2010 року по 25.06. 2013 року складає 37 046 гривень 50 коп., сплачено за цей період [PERSON] 5 900 грн., отже, заборгованість по аліментам з [PERSON] на користь [PERSON] станом на 25.06. 2013 року складає 31 146 грн. 50 коп., що свідчить, на думку суду, про штучний характер цього позову та відсутність спору про майно між подружжям. Отже , квартира [ADDRESS] не перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", майно придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Разом з тим, ні позивач, ні його представник [PERSON] не надав суду доказів на підставі яких він має право на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ч.4 ЦПК України, позивача звільненого від оплати судових витрат, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed