Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання угоди недійсною та стягнення коштів, в якому просив визнати недійсною угоду №115713 від 26.12.2005 року та стягнути з відповідача на користь позивача 23 530,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2005 року між [PERSON] та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено Угоду №115713 та додатки до неї. Вказує, що сплатив у період з 26.12.2005 року по 23.02.2007 року кошти за угодою у сумі 23 530,08 грн. Загальна вартість автомобіля зазначена у додатку №1 до договору становить 53 025,00 грн., але оскільки відповідачем було підвищено вартість автомобіля позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів, на що відповідач листом від 26.01.2009 року повідомив позивача про те, що кошти будуть повернуті не пізніше ніж через 47 місяців з моменту написання такої відповіді. Позивач вважає угоду недійсною. В судове засідання позивач не з'явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе слухати справу в його відсутність на підставі наявних матеріалів справи, постановивши заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 26.12.2005 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «АІСЕ Україна», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна» було укладено Угоду №115713, яка складається з основного тексту угоди, додатку №1 (анкети учасника) та додатку №2 (правил діяльності Автоплану) (ст.3-6). Відповідно до умов угоди, та додатків до неї, які, є невід'ємними складовими частинами угоди, відповідач зобов'язався надати позивачу послуги, в порядку та на умовах, визначених Правилами діяльності Автоплану. Результатом надання послуг, є отримання позивачем автомобіля, зазначеного в додатку №1 до угоди та на умовах, описаних в Угоді та у додатку №2 до угоди. З угоди вбачається, що її предметом є надання відповідачем позивачу, як учаснику системи Автоплан послуг, спрямованих на придбання автомобіля. За таких обставин, укладена між сторонами угода є договором про надання послуг, як це визначено в ст.1 угоди, вартість яких чітко встановлена у додатках до Угоди та встановлюється щомісячно виробником та/або імпортером та/або дистриб'ютором ціни автомобіля. Жодних зауважень чи застережень у позивача на момент укладення та підписання угоди та додатків - не було. Підписання угоди та додатків до неї свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені в угоді. Отже, між сторонами, відповідно до умов угоди було досягнуто згоди щодо укладення вказаної угоди та умов її виконання. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, ч. 3 цієї ж статті встановлено, що у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його змін. Угоду №115713 від 26.12.2005 року, згідно заяви позивача, було розірвано, що підтверджує в заяві і сам позивач. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Предметом угоди є надання ЗАТ АІСЕ Учаснику послуг системи Автоплан, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в Додатку №1 до угоди, через систему придбання в групах Автоплан. У зв'язку з цим, позивачем не наведено вагомих та беззаперечних доказів щодо визнання угоди недійсною та повернення коштів. Позивачем також не доведено на підставі належних і допустимих доказів фактів спонукання його до надання згоди на здійснення правочину, обману його відповідачем. Угоди та додатки до неї позивачем підписані без будь-яких застережень, що є свідченням обізнаності позивача як стосовно предмету угоди, так і щодо його прав та обов'язків за договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано підтверджень щодо визнання правочину недійсним, оскільки ним не доведено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених ст. 203 ЦК України, які є підставою недійсності правочину. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. В даній угоді, укладеній сторонами, передбачені всі істотні умови угоди: порядок визначення ціни автомобіля, строки та порядок здійснення платежів, система розподілу автомобілів серед учасників групи, відповідальність сторін, строк функціонування системи, порядок розірвання контракту. Також дана угода спрямована на настання правових наслідків: позивач повинен сплачувати внески, результатом яких є отримання автомобіля, а відповідач - акумулювати кошти, придбати автомобіль та передати його позивачу в разі настання певних обставин. Відповідно до ст.ст 8,13 Угоди №115713 від 26.12.2005 року підписання цієї Угоди та додатків до неї є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст угоди та додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника АІСЕ, уважно прочитав та зрозумів угоду та всі додатку до неї, що засвідчує своїм підписом. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Доказом отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення угоди є особисте підписання позивачем угоди та додатків до угоди. Правочин сторонами вчинено в письмові формі, текст угоди особисто підписаний позивачем i повноважною особою відповідача та скріплений печаткою відповідача. Згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано підтверджень щодо визнання правочину недійсним, оскільки ним не доведено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених ст.203 ЦК України, які є підставою недійсності правочину. Оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вимога позивача щодо повернення коштів у сумі 23 530,08 грн., задоволенню не підлягає, оскільки вона є похідною від основної вимоги позивача щодо визнання угоди недійсною, та оскільки основні вимоги задоволенню не підлягають за їх недоведеністю та відсутністю належних доказів, то і стягнення зазначених коштів за порушення, яке не знайшло свого документального підтвердження задоволенню не підлягає. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed