Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що 09 грудня 2010 року він, як фізична особа підприємець, уклав трудовий договір з [PERSON], за умовами якого остання прийняла на себе зобовязання виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, повязану з прийманням товарів, реалізацією і продажем, веденням обліку та звітності про рух та залишки переданих їй цінностей. Окрім цього, позивачем з продавцем [PERSON] 09 грудня 2010 року було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 03. При проведенні чергової інвентаризації у матеріально-відповідальної особи [PERSON] за період з 15.02.2012 р. по 11.12.2012 р. була виявлена недостача на загальну суму 45 206,90 грн., яка виникла з її вини. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 45 206,90 грн. в якості компенсації матеріальної шкоди, завданої з вини працівника, та 452,07 грн. витрат по сплаті судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги, викладені в позові, підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав пояснення по суті позовних вимог згідно позовної заяви. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON], просив суд їх задовольнити, оскільки вони є законними та обґрунтованими. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала, просила суд у їх задоволенні відмовити, надала заперечення, в яких вказує, що в провадженні суду знаходилася цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної з вини працівника . Відповідач в запереченнях зазначає, що даний позов аналогічний тому, який вже розглядався в суді, тому заперечує проти нього з підстав його необґрунтованості. Вважає, що ніякої недостачі не було, її вигадав [PERSON], оскільки у них з ним та його дружиною [PERSON] виник конфлікт щодо ненадання відпусток та лікарняного, коли відповідач не вийшла на роботу. Також відповідач зазначає, що інвентаризація проводилася без її участі, 11.12.2012 року фізична особа-підприємець [PERSON] перераховувала свій товар за своїми обліками, книгами, про що складений опис. Відповідач вказує, що це не було інвентаризацією, оскільки [PERSON] самостійно рахувала товар, звіряла, а [PERSON] тільки надавала допомогу. Товару за обліками у відділі було на 200710, 6 грн., різниця між надходженням та залишком становила 25792,25 грн., був забраний у [PERSON] грошовими коштами - виручкою кожен день. Відповідач зазначає, що коли вона була на лікарняному, недостача була сфальсифікована на суму 45206,90 грн., така різниця між сумами, повязана з тим, що позивач заборгував [PERSON] біля 50000 грн. та не бажає повертати. Також відповідач в запереченнях зазначає, що в неї не могло бути недостачі, оскільки товарно-матеріальні цінності вона під звіт не отримувала. Позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує оборот товарно-матеріальних цінностей та коштів по магазину, факт належності товару позивачу не доведений. Позивач намагаючись виявити та довести факт недостачі неправильно розраховує майнову шкоду, виходячи з наданих до позову документів. Відповідач вказує, що якщо якийсь товар і міг зникнути, але не з її вини. Вважає, що докази надані позивачем, не можуть вважатися належними та допустимими.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, зазначивши, що вони безпідставні та задоволенню не підлягають, надав суду з цього приводу письмові заперечення, аналогічні запереченням відповідача. Вислухавши доводи сторін, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин 1 і 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною першою ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч.3 ст.10, ч.ч. 1, 2, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні було зясовано, що 09 грудня 2010 року між позивачем [PERSON], як фізичною особою підприємцем, та відповідачем [PERSON] було укладено трудовий договір, зареєстрований у Камянсько-Дніпровському районному центрі зайнятості за № 08741000220 від 09.12.2010 р. (т.1, а.с.10). За умовами п.2 трудового договору від 09.12.2010 р. [PERSON] прийняла на себе зобовязання виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, повязану з прийманням товарів, реалізацією і продажем, веденням обліку та звітності про рух та залишки переданих їй цінностей. Крім цього, 09 грудня 2010 року [PERSON] з продавцем [PERSON] уклав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 03 (т.1, а.с.11). Згідно п.1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 03 від 09.12.2010 р. [PERSON] виконувала роботу продавця - реалізатора, безпосередньо повязану з продажем та збереженням товарно-матеріальних цінностей, взяла на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених їй матеріальних цінностей і в звязку з цим зобовязалася: 1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~дбайливо ставитися до переданих їй на збереження або для інших цілей матеріальних цінностей підприємця і вживати заходів до запобігання збитків; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~своєчасно повідомляти підприємця про всі обставини, які загрожують забезпеченню зберігання довірених їй матеріальних цінностей; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 3)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~вести облік, складати і подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 4)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~брати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей. Робоче місце [PERSON] знаходилося в магазині «Господиня», розташованому на території міського ринку по вул. Чкалова в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області. За час роботи [PERSON] було проведено декілька інвентаризацій для перевірки збереження ввірених їй товарно-матеріальних цінностей: 1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~інвентаризацією від 23.11.2011 р. була виявлена недостача на суму 10 342,00 грн., яка була відшкодована [PERSON] у добровільному порядку; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~інвентаризацією від 15.02.2012 р. недостача виявлена не була. При проведенні чергової інвентаризації у матеріально-відповідальної особи [PERSON] за період з 15.02.2012 р. по 11.12.2012 р. була виявлена недостача на загальну суму 45 206,90 грн. Вказана недостача виникла з вини [PERSON], яка не забезпечила належне збереження товарно-матеріальних цінностей у звязку з недобросовісним відношенням до виконання своїх трудових обовязків. Наявність недостачі та її розмір підтверджується наданими позивачем доказами, які після їх дослідження судом визнані належними та допустимими, а саме: видатковими документами на придбання товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.с.13-59); відомістю про залишок товару станом на 15.02.2012 р. (т.1, а.с. 60-65); книгою відпуску товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.с.66-88); накладними на товарно-матеріальні цінності (т.1, а.с.89-144); звітами матеріально-відповідальної особи [PERSON] (т.1, а.с.145-156); відомістю про залишок товару станом на 11.12.2012 р. (т.1, а.с.157-163); актом розслідування станом на 11.12.2012 р. (т.1, а.с.164); актом від 12.12.2012 р. (т.1, а.с.165); випискою з наказу № 6 від 12.12.2012 р. про проведення інвентаризації (т.1, а.с.166); випискою з наказу № 8 від 14.12.2012 р. про призначення інвентаризаційної комісії (т.1, а.с.167); інвентаризаційним описом станом на 14.12.2012 р. (т.1, а.с.168-174); актом розслідування станом на 14.12.2012 р. (т.1, а.с.175); актом розслідування станом на 16.12.2012 р. (т.1, а.с.177). Факт виниклої з вини [PERSON] недостачі також підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] /Т.2 л.д.14, 65/, , [PERSON]В./Т.2 л.д.15/, [PERSON]С./Т.2. л.д.16/ які пояснили, що недостача у [PERSON] була виявлена за період її праці а саме з 15.02.2012 року по 11. 12.2012 року. Крім того поясненнями [PERSON] /Т.2 л.д.48/ та [PERSON] /Т.2 л.д.47/ які пояснили, що магазин працює з 8 години до 17 години, відкрити магазин можливо лише за наявності двох ключів які знаходяться у одного та другого продавця, в магазині є сигналізація і для того щоб увійти до магазину необхідно подзвонити оператору для того щоб він зняв сигналізацію тільки після того можна увійти, якщо у вихідний день хтось бажає зайти до магазину і знімають сигналізацію про це одразу дізнається [PERSON] та [PERSON]. Факт крадіжок в даному магазині за час його праці не підтверджувався. 13.12.2012 р. [PERSON] на робочому місці була відсутня без поважних причин, про що складено відповідний акт від 14.12.2012 р. (т.1, а.с.180). Згідно виписки з наказу № 7 від 14.12.2012 р. (т.1, а.с. 181) трудовий договір з [PERSON] було розірвано 14.12.2012 р. на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин. Позивачем 20.12.2012 року було направлене відповідне повідомлення про розірвання трудового договору з відповідачем (т.1, а.с.183-184). Крім того, представник відповідача [PERSON] надав суду заяву про проведення судової економічної експертизи з метою визначення документальної обґрунтованості і розмір нестачі або надлишків товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів, періоду і місця їх утворення, визначити документальну обґрунтованість оформлення операцій з одержання, зберігання, виготовлення, реалізації товарно-матеріальних цінностей, у тому числі грошових, основних засобів, надання послуг на підставі наданих позивачем документів первинного та зведеного бухгалтерського обліку, але в кінці судового слідства відмовився від проведення вищевказаної експертизи, оскільки дана експертиза могла визнати вину відповідача (Т.1, а.с. 214-215) Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Пунктом 3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 03 від 09.12.2010 р. передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитку, заподіяного підприємцю, і його відшкодування проводиться згідно з чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Відповідно до ч.2 ст.131 КЗпП працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно з ч.1 ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Частиною другою ст.132 КЗпП України встановлено, що матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. За приписами п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ч.1 ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Оскільки на теперішній час трудовий договір з [PERSON] розірвано і трудові відносини з нею припинено, підлягає застосуванню ч. 3 ст.136 КЗпП України, якою передбачено, що у решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Пленум Верховного Суду України у п.2 своєї постанови № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснив, що судовому розгляду підлягають заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у звязку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Твердження представника [PERSON] про те, що в магазин може відкриватися самим [PERSON] і [PERSON] та вони могли увійти до магазину вільно, та те що саме недостача утворилась у [PERSON] від їх дій, суд до уваги не приймає, оскільки поясненнями [PERSON] та [PERSON] вбачається що про будь яке проникнення до магазину одразу стає відомо [PERSON] та [PERSON] тому що в магазині встановлена сигналізація, крім того з пояснень [PERSON], Летнікова та [PERSON] зясовано, що недостача виявлена в звязку з неявкою на роботу працівника [PERSON] і після її неявки вони почали перевіряти товар і виявилося, що багато товару було відсутнім а коробки виявилися пустими. Таким чином, матеріальна шкода, спричинена [PERSON] з вини працівника [PERSON], складає 45 206,90 грн. та підлягає стягненню у судовому порядку. Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. Оцінив і дослідив усі докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки факт наявності заподіяної шкоди підтверджений належними доказами та доведений в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved