Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову повноважний представник сторони позивача вказує, що 20 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №ML-501/086/2005, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 92500,00 доларів США на споживчі цілі строком до 20 вересня 2025 року під 6,5% річних + FIDR з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Разом з тим, 20 жовтня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №ML-501/134/2005, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 92500,00 доларів США на споживчі цілі строком до 20 жовтня 2035 року під 6,5% річних + FIDR з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. 26 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №CNL-501/040/2006, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 26 червня 2016 року під 14,0% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами було укладено договори поруки. В подальшому ПАТ «ОТП Банк» - правонаступник АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ЗАТ «ОТП Банк» - відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за низкою кредитних договорів, в тому числі - договору з [PERSON] Однак як зазначає представник позивача, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, [PERSON], в порушення умов укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про стягнення з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь фактора суми заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 2052445,10 гривень. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відкрите судове засідання не з'явилась, але від особи надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.ч.1,2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Таким чином у зв'язку з неявкою повідомлених відповідачів по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування законних підстав для часткового задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 20 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №ML-501/086/2005, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 92500,00 доларів США на споживчі цілі строком до 20 вересня 2025 року під 6,5% річних + FIDR з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. 20 жовтня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №ML-501/134/2005, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 92500,00 доларів США на споживчі цілі строком до 20 жовтня 2035 року під 6,5% річних + FIDR з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. 26 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №CNL-501/040/2006, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 26 червня 2016 року під 14,0% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір поруки №SR-501/086/2005, відповідно до умов якого поручитель бере на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язанням боржника за кредитним договором №ML-501/086/2005. 20 жовтня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір поруки №SR-501/134/2005, відповідно до умов якого поручитель бере на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язанням боржника за кредитним договором №ML-501/134/2005. Крім того, 26 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір поруки №SR-501/040/2006, відповідно до умов якого поручитель бере на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язанням боржника за кредитним договором №CNL-501/040/2006. Згідно договору факторингу від 29 квітня 2013 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк» було зокрема відступлено (переуступлено) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» усі права вимоги за низкою кредитних договорів та відповідних договорів забезпечення, в тому числі - кредитних договорів з [PERSON] Як свідчив представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в порушення вимог кредитного договору, відповідач [PERSON] умови договору не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, судом звернуто увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом кредитних договорів, договорів забезпечення. Однак відповідач [PERSON] не виконує відповідного грошового зобов'язання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень кредитного договору, боржник [PERSON] отримав визначену суму кредитних коштів в користування відповідно за кредитним договором №ML-501/086/2005 - до 20 вересня 2025 року, за кредитним договором №ML-501/134/2005 - до 20 жовтня 2035 року, за кредитним договором №CNL-501/040/2006 - до 26 червня 2016 року. Однак як погодили сторони в кредитних договорах, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі неналежного виконання договору боржником (п.1.9. частини №2 кредитних договорів). В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник [PERSON] прострочила виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та процентів за правочинами. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником грошового зобов'язання за кредитними договорами було забезпечено неустойкою, порукою. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин і виходячи із умов кредитних договорів, суд прийшов до наступного висновку. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості по кредитним договорам станом на 19 серпня 2013 року, згідно яких відповідно: заборгованість за кредитним договором №ML-501/086/2005 - 97920,31 доларів США та 110423,30 гривень; за кредитним договором №ML-501/134/2005 - 46468,66 доларів США та 51521,41 гривень; за кредитним договором №CNL-501/040/2006 - 71003,27 доларів США та 168879,22 гривень. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд звернув увагу на ті обставини, що згідно договору поруки від 07 березня 2007 року, сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором (п. 4.1. договору). В силу ст. 559 ч.4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Виходячи з положень кредитного договору та враховуючи той факт, що банк скористався правом дострокової вимоги повернення кредиту, суд приходить до висновку в даному випадку строк основного зобов'язання слід розцінювати як такий, що встановлений моментом пред'явлення вимоги. У зв'язку з цим, кредитором пропущений встановлений законом річний строк звернення з вимогами до поручителя боржника (ст. 559 ч.4 ЦК України). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог, що заявлені до поручителя боржника - [PERSON] З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та за даним спором стягненню з боржника [PERSON] підлягає заявлена грошова сума. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму оплаченого судового збору у розмірі 3441,00 гривень.

Outcome: partial