Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує у позовній заяві на те, що являючись співвласником квартири, вона зареєстрована та проживає [INFO]. Даний факт підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 26 лютого 2002 року. Співвласникам даної квартири є її син – [PERSON], частка якого становить 2/3 частки квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 лютого 2002 року та договором дарування частини квартири від 24 жовтня 2006 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ», який також зареєстрований та проживає за вищевказаною адресою. З 20 березня 2013 року у вказаній квартирі був зареєстрований громадянин [PERSON], однак з 01 квітня 2013 року, забравши свої речі, виїхав із належної їм квартири і фактично з того часу не проживає в ній. Проте перебування вказаного громадянина на реєстраційному обліку у належній їм на праві приватної власності квартирі порушує їх права як власників, оскільки позбавляє можливості їх здійснювати своє право власності. Зняття з реєстрації місця проживання у даному випадку можливе лише за рішенням суду, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В судове засідання позивачка не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання, на що вказує наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а у відповідності до правил ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Третя особа - [PERSON] в судове засідання також не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивач скористався своїм правом врегульованим ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача та третьої особи суд визнає не поважними, відтак суд дійшов до висновку, що підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України, не встановлено, тому проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Дослідивши матеріали справи, повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло, яке було видане виконкомом Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області 26 лютого 2002 року на підставі розпорядження за № 16, власниками по 1/3 частині квартири №2, що розташована в місті Липовець, Вінницької області по вул. Пирогова 29, зазначено: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до договору дарування частини квартири від 24 жовтня 2006 року, [PERSON] подарував 1/3 частку квартири № 2 в житловому будинку № 29 по вулиці Пирогова в місті Липовець Вінницької області [PERSON] (а.с.7). Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори 24.10.2006 року та зареєстрований за №2079. Згідно реєстраційного посвідчення виданого КП "ВООБТІ" право власності на 1/3 частку квартири за №2 по вул. Пирогова 29 в м. Липовець було зареєстроване органами державної реєстрації за [PERSON]. Факт належності вищевказаного нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] підтверджується також і технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у власності громадян (а.с.9). Судом також з'ясовано, що сторони спору - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було припинено відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 06.09.2012 року шляхом його розірвання. Рішення набуло законної сили 17.09.2012 року. Як слідує із відомостей домової книги на кв. №2 в житловому будинку за №29 по вул. Пирогова в м. Липовець, Вінницької області, зроблених ВГІРФО Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.5), [PERSON], [INFO] зареєстрований у вказаній квартирі з 20.03.2013 року. Згідно даних відображених у довідці, яка була видана виконкомом Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області № 3471 від 02 грудня 2013 року (а.с.10), [PERSON] дійсно проживає та зареєстрована в [INFO], а [PERSON] з 01 квітня 2013 року зареєстрований, однак за вказаною вище адресою там не проживає. При розгляді спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу Ш ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з підстав, передбачених ст. 71 або ст. 107 ЖК. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. За законом тимчасова відсутність особи за місцем реєстрації повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок спливання часу відсутності визначається від дня не проживання особи в займаному приміщенні. За змістом ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, зокрема другий з подружжя. Члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири ) не позбавляє членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Із здобутих у справі доказів судом було встановлено, що відповідач був зареєстрований у належній позивачеві квартирі за її згодою вже після розірвання їх шлюбу, а отже користувався квартирою належною позивачеві, як наймач на підставі сервітуту, залишив зареєстроване місце проживання 01.04.2013 року та не проживає там по даний час безперервно, відтак постійно з позивачем не проживав, спільного господарства в цей період часу не вели, тобто вже не був членом сім`ї позивача в розумінні ст. 64 Житлового Кодексу. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені також у ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна, для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 406 цього Кодексу сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в порядку встановленому законом. Водночас ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. З аналізу вказаної норми слідує, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зважаючи на наведені норми чинного законодавства, суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт безперервної відсутності відповідача понад встановлені строки без поважних причин у належній їй на праві приватної власності квартирі, відтак позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають до повного задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.79, 88 ЦПК України та присуджує із відповідача на користь позивача документально підтвердженні судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved