Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 15 вересня 2012 року вона уклала шлюб з відповідачем у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Магдалинівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис № 31. Від спільного життя з відповідачем у них є неповнолітня дитина: дочка [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося, по причині небажання знаходити спільну мову в сімейних відносинах. Шлюб існує лише формально, стосунки припинені з березня 2013р. У судове засідання сторони не з`явилися, надавши письмові заяви, у яких наполягають на задоволенні позову, на примирення не згодні, прохають шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу позивач бажала залишити прізвище - «[PERSON]». Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15 вересня 2012 року, про що в книзі реєстрації шлюбів у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Магдалинівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області того ж дня зроблено запис за № 31. (а.с. 3). Від спільного сімейного життя у сторін [INFO] року народилася дочка [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, спільно не проживають, сумісного господарства не ведуть та фактично не спілкуються між собою. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків, між ними встановились недружні взаємовідносини, сторони не мають наміру зберегти сім'ю. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю додаткового строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Згідно до положень статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заяви відповідають дійсній волі дружини та чоловіка, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved