Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та визнання договору дійсним, мотивуючи тим, що 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № DODWGA0000000004, згідно якого останньої були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 51280 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевою датою погашення 30.05.2028 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] кредитного договору від 30.05.2008 року № DODWGA0000000004, 30 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4763, а саме квартиру загальною площею 59.00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. З метою приведення у відповідальність до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства», назву банку змінено на ПАТ «Приватбанк». Умови кредитного договору [PERSON] не виконувала, порушивши встановлені графіком терміни щодо повернення суми основного боргу за кредитом та сплати відсотків за користування кредитом. В порушення Кредитного договору [PERSON] зобов'язалася щомісячно здійснювати погашення кредиту, згідно Графіку погашення кредитної заборгованості (додаток до Кредитного договору) та погашати щомісячно проценти за фактичне користування кредитними коштами. Відповідно до Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом. 27 квітня 2012 року на адресу [PERSON] та [PERSON] був надісланий лист-попередження, але ні [PERSON], ні [PERSON] не було здійснено жодних дій, щодо усунення порушень зобов'язання або повернення кредиту та інших належних платежів. Станом на 23 травня 2012 року заборгованість з повернення кредиту відповідно до кредитного договору склала 74573,89 доларів США, яка складається з наступного: 41080,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 15025,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3955,81 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 10930,88 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина), 3549,65 доларів США - штраф (процентна складова). Просив визнати дійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру загальною площею 59,00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Приватбанк» з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, виселити Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі зі зняттям реєстраційного обліку у органах МВС України, та стягнути з Відповідача судові витрати. В ході розгляду справи судом представник позивача звернувся з письмовою заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд прийняти відмову від позовних вимог в частині визнання дійсним договір іпотеки від 30.05.2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] /а.с.179/ Ухвалою Київського районного суду м.Донецька від 12 листопада 2013 року провадження в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договору дійсним закрито. /а.с.187/ Крім того, в ході розгляду справи судом в судовому засіданні [PERSON] було надано оригінал паспорту громадянина України (для огляду в судовому засіданні), відповідно до якого нею було змінено прізвище на [PERSON] під час реєстрації шлюбу. Копія паспорту приєднана до матеріалів справи. /а.с. 182-185/ Представник позивача, Відповідач, представник Відповідача, третя особа в судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, звернулися на адресу суду з письмовими заявами, у якій просили суд розглянути цю справу під час їх відсутності. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності осіб, які не з»явилися, на підставі наявних у справі доказів. Раніше допитана в ході розгляду справи судом в судовому засіданні представник Позивача - Миропольцева К.С., яка діяла на підставі перевірених судом повноваженнях (довіреності), надала пояснення, які аналогічні викладеним в позовній заяві. Підтримала позов та наполягала на його задоволенні. Раніше допитаний в ході розгляду справи судом в судовому засіданні представник Відповідача - [PERSON], який діяв на підставі перевірених судом повноваженнях (довіреності), заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що Банком не було виконано вимоги ЗУ «Про іпотеку», оскільки Банк не звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості з сплати кредитних коштів до [PERSON], а тому даний позов заявлений передчасно, у зв'язку з чим не підлягає задоволенню. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд дістається висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду даної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, згідно з ч.1 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до початку розгляду справи по суті. Сторони розпорядились своїми правами за власним розсудом, вказали, що надали суду всі наявні в них докази, від подання інших доказів відмовились і просили розглянути цю справу за наявними матеріалами, тому суд розглядає цю справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи. Так, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються умовами договорів, а саме : Кредитного договору № DODWGA0000000004 від 30.05.2008 р. (Далі - кредитний Договір), Договору іпотеки № б/н від 30.05.2008 р. (далі - Договір іпотеки), а також Постановою Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та загальними нормами Цивільного кодексу України щодо договірних зобов»язань, зокрема ст.ст. 526, 626, 589, 591, 610-611, 1054,1049 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. У разі порушення боржником зобов'язання він повинен, на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України, сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язаня. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, тобто положення щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно з ч.1 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Таким чином, реалізація заставленого (іпотечного) майна може буди реалізована в примусовому порядку лише з прилюдних торгів. Право банку на звернення стягнення на предмет застави передбачено ст.ст. 589,590 ЦК України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено правові наслідки порушення обов'язків Іпотекодавця, а саме: у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зоб в'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зазначені положення статей Закону України «Про іпотеку», також обумовлені статтями 589-590 Цивільного кодексу України. Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у встановленому законом. Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України „Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно із ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що 30.05.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № DODWGA0000000004, згідно якого останній були надані кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 51280 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевою датою погашення 30.05.2028 року /а.с.12-17/. Так, у відповідності до умов кредитного Договору та графіку погашення кредиту [PERSON] не погашає основний кредит у передбачених договором сумах, відсотки за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] кредитного договору від 30.05.2008 року № DODWGA0000000004, 30 травня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4763, а саме квартиру загальною площею 59.00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. /а.с.18-22/ Невиконання [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором призвело до виникнення заборгованості по кредиту. Так, станом 23 травня 2012 року заборгованість з повернення кредиту відповідно до кредитного договору склала 74573,89 доларів США, яка складається з наступного: 41080,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 15025,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3955,81 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 10930,88 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 31,28 доларів США - штраф (фіксована частина), 3549,65 доларів США - штраф (процентна складова). /а.с.6-9/ 27 квітня 2012 року на адресу [PERSON] та [PERSON] банком був надісланий відповідний лист-попередження. /а.с.10/. Ці обставини визнані сторонами у справі, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають і приймаються судом до уваги. Однак, розв»язуючи цей спір в частині звернення стягнення на предмет іпотеки суд не вбачає підстав для задоволення таких вимог з огляду на таке. Відповідно до вимог Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] зобов'язань за Договором кредиту. Позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду. Згідно з умовами Договору іпотеки та ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок Предмета іпотеки Позивач має право задовольнити свої вимоги за Договором кредиту в повному обсязі, тобто, включаючи, повернення Кредиту, сплату процентів, неустойки (пені, штрафу), відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимог за Договором кредиту та збитків завданих порушенням Договору кредиту. Відповідно до положень Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду обов»язково зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмету іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, враховуючи дійсний зміст наведеної норми права, у рішенні суду обов»язково мають бути зазначеними всі складові, прямо передбачені ст.39 Закону України «По іпотеку». В даному випадку судом вживалися заходи для повного з»ясування обставин, що мають значення у справі, однак представник Позивача вважав достатнім чином конкретизованими заявлені Банком вимоги, чітко спосіб реалізації предмету іпотеки не визначив і від подання доказів в підтвердження тих обставин, які слід було необхідно обов»язково з»ясувати категорично відмовився. Діючи відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених вимог і самостійно збирати докази. Як відмічалося вище, положеннями статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд позбавлений можливості перевірити заявлені вимоги на відповідність закону, виконати вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку», самостійно визначити спосіб реалізації майна та його початкову вартість, об'єктивно вирішити всі питання, прямо передбачені законом. Таким чином, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна. В даному випадку Позивач ставить питання про розмір звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна а вартість його не підтверджена Позивачем документально, тому суд позбавлений можливості дати об»активну оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна. Крім того, судом встановлено, що Позивач просить звернути стягнення не вказуючи початкову ціну даного нерухомого майна, але судове рішення в жодному випадку не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач не надав суду належних доказів, щодо визначення початкової ціни вказаної квартири, яка є предметом іпотеки. Тому цей спосіб захисту порушеного права був обраний Позивачем передчасно. Все вищевідзначене є підставою для відмови Позивачеві у задоволенні цього позову в частині звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметами іпотеки. Вирішуючи питання про виселення Відповідача та усіх мешканців, які проживають в квартирі, суд також приходить до висновку, що такі вимоги є неконкретизованими, недоведеними та передчасними. Так, в матеріалах справи, відсутні дані, з яких би вбачалося хто є зареєстрованим, крім Відповідача, в квартирі [ADDRESS]. Таким чином, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт проживання, крім Відповідача, будь-яких інших осіб за вказаною адресою, на виселенні яких наполягає Позивач. Сам Позивач не конкретизує приз віща ім»я та по батькові осіб, яких він, крім відповідачів, вимагає висилити, позовних вимог до них не зверталось. Як відмічалося вище, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях і суд не може вийти за межі заявлених вимог. Більш того, вимоги про виселення Відповідача у справі взагалі є передчасними з огляду на таке. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», вимогами Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Отже, виходячи з аналізу вказаних норм права суду належить чітко враховувати вимоги частин другої та третьої статті 40 вказаного Закону України, якими встановлений певний порядок дій іпотекодержателя (банку). При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Однак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо виконання положень, встановлених частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги одночасно зі вказаним рішенням не можуть бути задоволені, так як на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями (стаття 3 ЦПК України). Отже, недотримання визначеної законом процедури при виселенні мешканців житлового будинку чи житлового приміщення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для відмови в позові. Доказів дотримання Позивачем вищезазначеної законом процедури при виселенні Відповідача матеріали справи не містять, таких доказів у судовому засіданні також не надано і представником Позивача у порушення положень ст.60 ЦПК України. В зв»язку з вищенаведеним суд також відмовляє Позивачеві в задоволенні позову в цій частині його позовних вимог. Інших обставин судом встановлено не було. На підставі викладеного, Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №6 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Закону України « Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 526, 589, 591, 598, 610-611, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed