Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійсними правочинів і застосування наслідків їх недійсності, просив Визнати дії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Харківської обласної філії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» із ненадання споживачу фінансових послуг [PERSON] в чіткий, однозначний і зрозумілий спосіб інформації в письмовій формі про умови валютного кредитування до та під час укладення договору кредиту № 838/3-27/37/8-186 від 14 серпня 2008 р. незаконними, тобто такими, що порушують його права споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», та такими, що порушують Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.; Визнати дії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Харківської обласної філії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» із позбавлення [PERSON] свободи вибору суб'єкта господарювання для укладення договору добровільного страхування наземного транспорту та із обов'язкового узгодження такого суб'єкта господарювання з ПАТ «Укрсоцбанк» незаконними; Договір кредиту № 838/3-27/37/8-186 від 14 серпня 2008 р., укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») визнати недійсним; Договір застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4696, визнати недійсним; Договір поруки № 838/4-27/37/8-140 від 14 серпня 2008 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і [PERSON] та поручителем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4695, визнати недійсним; Договір поруки № 838/4-27/37/8-139 від 14 серпня 2008 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і [PERSON] та поручителем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4694, визнати недійсним; Договір відновлюваної кредитної лінії № 838/3-27/37/8-187 від 14 серпня 2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і [PERSON], визнати недійсним; Договір добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 року № 030476-02-21-01, укладений між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО»» та [PERSON], визнати недійсним; В порядку застосування наслідків недійсності договору застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р., укладеному між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Теперішня назва - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і [PERSON], виключити запис про державну реєстрацію заборони відчуження транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності, за договором застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р. з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна; В порядку застосування наслідків недійсності договору добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 року № 030476-02-21-01, укладеному між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО»» та [PERSON], стягнути з Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»» (код ЄДРПОУ 31630052, м. Донецьк, вул. Постишева, 60) на користь [PERSON] (ід. номер [NUMBER], [ADDRESS]) повну суму страхових платежів, одержаних вказаним товариством від [PERSON] на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 р. № 030476-02-21-01 у розмірі 123 577,25 грн.; Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»» на користь [PERSON] судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 14 серпня 2008 року між позивачем - Позичальником [PERSON], та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі за текстом - Банк)), в особі Начальника Новоолексіївського відділення Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 838/3-27/37/8-186. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. На час укладання кредитного договору, позивачем Банку була достовірно надана інформація про його фінансовий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів позивачем була надана інформація про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п. 1.1 та п. 1.2. кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальникові кредитні кошти з 14 серпня 2008 року і терміном погашення по 10 серпня 2015 року включно кредит, у сумі 56 770,00 (П'ятдесят шість тисяч сімсот сімдесят) доларів США 00 центів, що станом на день видачі в гривневому еквіваленті складало 274 993,88 (Двісті сімдесят чотири тисячі дев'ятсот дев'яносто три) гривні 88 копійок. Відповідно до п. 1.1 Позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 13,0% (тринадцять) відсотків річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами. Позивач вважає, що правочин - вищезазначений кредитний договір є недійсним, виходячи з наступного: Підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку Банку. Станом на день укладення оскаржуваного кредитного договору Банком (Відповідачем 1) не було надано Позичальнику (Позивачу) повної та вичерпної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору кредитної послуги. Дане твердження підтверджується ступним: 1. Згідно із преамбулою до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Враховуючи вищенаведене, правовідносини між Позивачем та Відповідачем 1 у зв'язку із укладенням кредитного договору регулюються, крім інших актів цивільного законодавства, Законом України «Про захист прав споживачів». Дана позиція також знаходить відображення у п.п. 17, 22, 23 ч. І ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а також закріплена у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де зазначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Відтак позивач є споживачем фінансових послуг, яким за Класифікацією індивідуального споживання за цілями, затвердженого Наказом Державного комітету статистики України № 480 від 29.12.2007 р. присвоєний код 12.6.2.1. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту; вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно із п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Позивачу не надавалося відповідачем 1 та відповідачем 2 ніякої інформації щодо умов кредитування, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» та постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. Тобто сторонами не погоджено суттєві умови кредитного договору, а відтак Позичальник не міг здійснити свідомий вибір щодо валюти кредитування, умов сплати кредиту та процентів готівковою іноземною валютою, і, як наслідок, значною мірою позбавлений того, на що він розраховував під час укладення кредитного договору. 2. У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Під нечесною підприємницькою практикою зокрема, розуміється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропозиції продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Під продукцією розуміється будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Позивачу не надавалося відповідачем 1 та відповідачем 2 інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. У відповідності до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною, неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Виходячи із аналізу вказаних норм, у відповідача 1 (юридичної особи, що надає фінансові послуги) був наявний обов'язок до підписання кредитного договору надати позивачу у чіткій, зрозумілій, однозначній формі інформацію про відмінність прав, обов'язків позичальника при виборі предмету кредитного договору, однієї валюти кредиту від інших, яка сторона несе ризик зміни обставин, та, зокрема, про недоліки і ризики кредиту, який є предметом вищевказаного кредитного договору. При наданні відповідачу 1 інформації необхідно було надавати її у спосіб, зрозумілий для позивача, який не володіє спеціальними економічними знаннями. І навпаки, враховуючи вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідач 1 зобов'язаний при наданні кредиту додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти платоспроможність позичальників. Тобто, під час пропонування кредиту відповідач 1 та відповідач 2 зобов'язані були пересвідчитись, у якій валюті отримує дохід позичальник та запропонувати йому свою послугу в цій же валюті, оскільки відповідач 1, як юридична особа, здійснює на власний ризик господарську діяльність з метою одержання прибутку. За недотримання таких вимог у позивача виникли значні збитки через коливання курсу валют. У випадку пропонування фінансової послуги (кредиту) у валюті, відмінній від валюти доходу споживача, відповідач 1, як суб'єкт підприємницької діяльності, на відміну від позивача - фізичної особи, покладає на себе ризик коливання курсу валют та, відповідно, у випадку негативного для себе коливання курсу отримує дохід від свої діяльності із надання кредитів у меншому розмірі або зазнає збитків. Враховуючи вищевказане, якщо сторони зазначеного кредитного договору вирішать, що валютний ризик повинен нести саме споживач, у відповідача 1, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», виникає обов'язок надання споживачу повного, достатнього, вичерпного обсягу інформації у чіткій, зрозумілій, однозначній формі щодо покриття ризику коливання валюти, його наслідків для споживача та іншої інформації про особливості кредитування та повернення позичальником кредиту, сплати грошових коштів за користування фінансовою послугою, зокрема, розміру сплати в іноземній валюті, необхідної для здійснення позичальником (позивачем) свідомого вибору. Проте, ані в кредитному договорі, ні у всіх інших договорах, пов'язаних із зазначеним кредитним договором, відсутня будь-яка інформація у будь-якій формі стосовно ризику коливання валюти, його наслідків та іншої інформації про особливості кредитування та повернення позичальником кредиту, сплати грошових коштів за користування фінансовою послугою, зокрема, розміру сплати в іноземній валюті для позичальника - споживача фінансових послуг, що надаються відповідачем 1. При наданні зазначеної послуги інформація у будь-якій формі стосовно ризику коливання валюти та його наслідків, а саме збільшення розміру щомісячних витрат, у зв'язку з чим позивач позбавляється права власності належні йому грошові кошти не з власної волі, позичальнику відповідачем 1 та відповідачем 2 не надавалася. 3. У відповідності до ст.ст. 17, 25 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 41, 48 Конституції України, ст. 321 Цивільного Кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на такий достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, який необхідний для підтримання здоров'я та добробуту для себе та членів своєї сім'ї. Саме на реалізацію вказаних норм національного та міжнародного законодавства, що гарантують захист основних прав і свобод фізичної особи, направлені приписи Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу у чіткій, зрозумілій, однозначній формі інформації про відмінність прав та обов'язків позичальника при виборі предмету кредитного договору, однієї валюти кредиту від інших, яка сторона несе ризик зміни обставин, та, зокрема, про недоліки і ризики валюти, що є предметом вищевказаного кредитного договору, тобто всієї інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. За офіційними даними НБУ, в період з 1 липня 2008 року і до 1 вересня 2010 року найвищий офіційний курс НБУ гривні по відношенню до долара США становив 4,8401 (16 липня 2008 р.), найнижчий - 8,0148 (5 листопада 2009р.). Таким чином, різниця становить -59%, що вказує на нестабільність курсу грошової одиниці. В 2008 р. позивач отримав кредит у доларах США за офіційним курсом 1 долар США = 4,84 грн. В результаті девальвації гривні відносно долара США розмір зобов'язань позивача по кредиту зріс на 59 %, враховуючи що дохід споживач отримує в гривні, чим позивачу завдано значної майнової шкоди. Інформації про такий суттєвий ризик курсу коливань валюти, який несе споживач послуг, відповідач 1 та відповідач 2 позивачу не надавав, доказом чого є відсутність підпису позивача у листі з відповідною інформацією. У зв'язку із суттєвим порушенням відповідачем 1 та відповідачем 2 приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про прав споживачів» позивач був позбавлений гарантованого йому як громадянину права на такий достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, який необхідний для підтримання здоров'я та добробуту для себе та членів його сім'ї. Крім того, позивач був позбавлений права власності на грошові кошти, неприпустимим способом, оскільки, у відповідності до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Укладаючи спірний правочин, позивач надав свою згоду на позбавлення його (повернення суми кредиту та сплату відсотків за користування) лише певної кількості грошових коштів. Скориставшись тим, що у позивача немає спеціальних знань про властивості і характеристики продукції, яку він придбав, відповідач 1 та відповідач 2 шляхом надання неповної, неточної, незрозумілої інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, а точніше ненадання інформації про валютні курси, ризики, пов'язані з коливанням курсу валюти по відношенню до національної валюти, в якій позивач отримує дохід, про можливий розмір таких коливань позбавив позивача права власності на певну кількість грошових коштів. Під час укладення спірного правочину позивач керувався відомою йому інформацією про те, що протягом останніх років курс гривні по відношенню до валюти змінювався лише на кілька відсотків, що збігається з прогнозованим в законах України про державний бюджет на відповідні роки, з рівнем інфляції та офіційною статистичною інформацією, оприлюдненою Національним банком України. Позивач при укладенні кредитного договору не передбачав і не очікував настання тих реальних правових наслідків, які дійсно мали місце за збільшення курсу валюти кредитування відносно національної валюти. 4. Згідно із п.п. 13-23 Резолюції № 39/248 Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від « 09» квітня 1985 року політика держави має бути направлена на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої грошові кошти. Зокрема, відповідно до п. 19 вказаної Резолюції споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав із контрактів та незаконні умови кредитування. На забезпечення реалізації таких принципів направлені приписи ч. 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», які зобов'язують виконавця послуг надати споживачу певний обсяг (передбаченої, зокрема, але не виключно, ст. 11 та ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів») чіткої, однозначної та зрозумілої інформації про продукцію (послугу), що надавалась позивачу за кредитним договором. Тобто законодавець створив такі умови, при яких захищаються не лише права споживача на безпеку та якість послуги, а й права споживача витратити на необхідну йому послугу тільки таку суму грошових коштів, яка буде одночасно гарантувати якість продукції та непорушність права власності на належні споживачу кошти. В даному випадку за обставин порушення Відповідачем 1 та Відповідачем 2 свого обов'язку щодо надання в чіткій, зрозумілій та однозначній формі своєчасної та достовірної інформації про послугу, Позивач уклав угоду, під час виконання якої він був раптово позбавлений права власності на власне майно (грошові кошти). У відповідності до ч.2 ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тобто, вважає позивач, відповідач 1, порушивши своє зобов'язання (обов'язок), передбачене ч. 2 ст. 11, ч. 1 та ч. 9 ст. 15, ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації, внесення несправедливих умов договору і таке інше має повне право (і одночасно обов'язок) доводити під час розгляду справи відсутність своєї вини. У відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, укладені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Згідно до п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст кредитного договору та обставини, які передували його укладенню, суперечить вищезазначеним нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Крім порушень відповідачем 1 норм Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач 1 не мав відповідного дозволу (ліцензії), яка б дозволяла використовувати сторонам по справі іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. На момент укладення спірного кредитного договору відповідач 1 не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати позивачу іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. У п.п. 1.1, 1.1.1, 2.3, 2.4, 2.4.1, 2.4.2 спірного договору кредиту зазначено, що усі платежі для повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті платежу кредиту в строки та на умовах, встановлених договором. Ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Але режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 цього Декрету до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом ст. 5 Декрету ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Банківської ліцензії та дозволу, які на момент укладення спірного договору існували у відповідача 1, було недостатньо на використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні спірного договору кредиту, що підтверджується наступним. Згідно п. 1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483 використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. Ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до Банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту позичальнику був Банк, не існує. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, бо Банк перераховує на його користь на вказаний в п. 2.1 договору кредиту позичковий рахунок [NUMBER] суму кредиту готівковою іноземною валютою - доларами США. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Згідно п. 1.2. вищезазначеного Положення воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позивач же використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором, бо вносив готівкою долари США в касу Банку. П. 3.3.9 кредитного договору зазначено обов'язок позивача погашати кредит із нарахованими процентами в порядку, визначеному п. 1.1 договору кредиту. Пунктом 1.1. договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця в розмірі та строки, визначені у п. 1.1.1 - графіку платежів. Графік платежів передбачає погашення заборгованості в іноземній валюті - доларах США. Так само і сплата процентів згідно до п. 2.4.1 договору кредиту повинна здійснюватись щомісячно у валюті кредиту - доларах США, шляхом внесення готівки в касу банку на позичковий рахунок, відкритий банком позичальнику. Таким чином, сторонами погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу Банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед Банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Це підтверджується виписками, в яких в графі «Призначення платежу» вказано: «Внесення готівки на позичковий рахунок» У квитанціях, які видавались позивачу Банком, вказано: «Поповнення позичкового рахунку для погашення кредиту», що підтверджує внесення позивачем готівки до каси Банку. Зазначеними документами підтверджується факт використання позивачем при виконанні своїх зобов'язань по сплаті кредиту саме готівкової іноземної валюти. З моменту внесення готівки в касу банку обов'язок позивача зі сплати кредиту є виконаним, а тому подальше використання Банком внесених коштів позивача не стосується. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Згідно п. 6.2. Правил фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Таким чином, позивачу чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за кредитним договором та внесення плати за користування кредитом на користь Банку шляхом внесення доларів США в касу Банку. Пунктом «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. У листі від 02.06.2000 р. «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», НБУ вказав: «Наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ». На момент укладення кредитного договору чинним законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Позивачем вже наведено низку обставин як доказів того, що договором кредиту від 14 серпня 2008 р. порушено права та законні інтереси позивача, який в значній мірі позбавлений права власності на своє майно (грошові кошти). Таким чином, позивачем наведено обставини з посиланням на норми матеріального права, які доводять, що спірний договір кредиту відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України (§ 6 гл. 49) не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. Зобов'язання позивача за Договором кредиту № 838/3-27/37/8-186 на купівлю автотранспортних засобів від 14 серпня 2008 р. були забезпечені трьома договорами: 1. Договором застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р., укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Заставодержатель) і позивачем (Заставодавець), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4696, згідно до п.п. 1.1 та 1.2 якого Заставодавець передав Заставодержателю предмет застави - транспортний засіб марки і моделі Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 368 000 грн., в якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту. 2. Договором поруки № 838/4-27/37/8-140 від 14 серпня 2008 р., укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), позивачем (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідченим приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4695, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту. 3. Договором поруки № 838/4-27/37/8-139 від 14 серпня 2008 р., укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор), позивачем (Позичальник) та третьою особою [PERSON] (Поручитель), посвідченим приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 4694, згідно до п. 1.1 якого Поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту. Таким чином, вважає позивач, вищезазначені договори, укладені в забезпечення виконання позивачем своїх зобов'язань, підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Розділом «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 р. зазначено: «Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що судом не вимагається визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав». Позивач зацікавлений у застосуванні наслідків недійсності договору застави, за яким позивач заставив належне йому майно - транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], і згідно до п. 1.14 якого на предмет застави зареєстровано обтяження. Тобто в порядку застосування реституції за недійсним договором застави позивач зацікавлений у виключенні запису про державну реєстрацію заборони відчуження транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], що належить позивачу на праві власності, за договором застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р. з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна. Крім того, п.1.1.2 договору кредиту передбачено, що при погашенні Позичальником заборгованості за даним договором пріоритетними є його зобов'язання за Договором відновлюваної кредитної лінії № 838/3-27/37/8-187 від 14 серпня 2008 р., який є Додатковим договором до Договору кредиту і який передбачає відкриття відновлюваної кредитної лінії в валюті договору кредиту і на який розповсюджуються ті ж самі норми матеріального права, що регулюють відносини у сфері валютного регулювання, на які посилається позивач, вимагаючи визнати недійсним договір кредиту. Додатковий договір відновлюваної кредитної лінії № 838/3-27/37/8-187 від 14 серпня 2008 р. укладено у забезпечення виконання сторонами договору кредиту. Таким чином, договір відновлюваної кредитної лінії № 838/3-27/37/8-187 від 14 серпня 2008 р. підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 548 ЦК України. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань, передбачених п. 3.3.3 договору кредиту, позивач уклав з Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО»» в особі Харківського представництва зазначеного товариства договір добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 року № 030476-02-21-01, згідно до якого застрахував свій автомобіль Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та за яким вигодонабувачем є Новоолексіївське відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк», з пакетом повне «КАСКО», який необхідно сплачувати щороку. З даною страховою компанією позивач уклав договір не добровільно, а під тиском Банку, бо п. 3.3.3 договору кредиту вимушує позивача оформити договір страхування в страховій компанії, узгодженій з Банком, та надати Банку оригінальний примірник цього договору або його нотаріально засвідчену копію. Таке примушення до укладення договору страхування лише з тією страховою компанією, яка узгоджується Банком, є грубим порушенням п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України та ч. 1 ст. 627 ЦК України. Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, згідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Кожного року позивач сплачував за пакет повне «КАСКО» від 24 177,60 до 26 058,82 грн., але коли 09.03.2009 року автомобіль потрапив в ДТП, відповідач 3 - ЗАТ СК «ВУСО» відмовив позивачу у виплаті страхової суми, посилаючись на те, що позивач не повідомив страховика протягом 2-х годин, хоча позивач повідомив страховика про ДТП з моменту, як взнав про ДТП (автомобілем керувала інша особа за довіреністю), не пізніше 2-х годин. З причин того, що кредит у Банку неможливо було отримати без укладення договору страхування саме з цією страховою компанією, яка внесла до договору несправедливі умови, які викликають дисбаланс прав та обов'язків на користь страхової компанії, позивач вимушений був підписати такий договір з назвою про добровільне страхування, хоча воно далеко не добровільне. У випадку визнання договору кредиту недійсним визнаються недійсними й додаткові зобов'язання, які взяв на себе позивач у забезпечення договору кредиту, якими є в тому числі зобов'язання укласти вищезазначений договір страхування, і в силу ч. 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 548 ЦК України вказаний договір страхування підлягає визнанню недійсним. Також згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Споживач за договором страхування має жорсткі обов'язки за часом та діями (наприклад, п. 8.1 договору), які у випадку керування автотранспортом іншою особою за довіреністю неможливо виконати за відсутності у водія телефону, за станом здоров'я після ДТП, тощо. Але прийняття рішення про поважність чи неповажність причин порушення жорстких обов'язків споживача обумовлюється власним розсудом виконавця - Відповідача 3. Крім того, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: …4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання… Пунктом 3.3.3 доводиться обставина обтяжливої позадоговірної (відносно договору страхування) перешкоди для здійснення споживачем - позивачем по справі, своїх прав укласти договір з іншим суб'єктом господарювання. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства… Правочин, яким є вказаний договір страхування, суперечить пункту 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України та ч. 1 ст. 627 ЦК України, а також вищенаведеним нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 548 ЦК України договір добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 року № 030476-02-21-01 підлягає визнанню недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З моменту укладення правочину - вищевказаного договору страхування Відповідач 3 отримав від позивача на виконання правочину 123 577,25 грн. - страхові платежі з 19.08.2008 по 13.08.2013 р.р. В той же час позивач від Відповідача 3 не отримав жодної копійки страхової суми на покриття збитків, завданих внаслідок ДТП 09.03.2009 р. Таким чином, застосовуючи юридичні наслідки визнання недійсним правочину - договору страхування, позивач вимагає стягнути з Відповідача 3 - ЗАТ СК «ВУСО» всі грошові кошти, які страхова компанія одержала від позивача на виконання цього договору, в розмірі 123 577,25 грн. Про порушення своїх прав та законних інтересів позивач дізнався у вересні 2011 року із засобів масової інформації, а саме - що споживачі фінансових послуг, які отримали кредити не в національній грошовій одиниці, а у іноземній валюті та зобов'язані повертати банкам України кредит у готівковій іноземній валюті, а також сплачувати проценти за користування кредитом у готівковій іноземній валюті, порушують Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, пунктами 6.2 та 6.3 яких передбачено надання можливості фізичним особам - резидентам використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків; в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Для використання позивачем готівкової іноземної валюти як засобу платежу для внесення її до каси банку в якості оплати кредиту та процентів за користування кредитом потрібно отримати індивідуальну банківську ліцензію НБУ, передбачену пунктом «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Прикладом такого порушення прав споживачів тележурналістами було заявлено рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 травня 2010 року (рішення в ЄДРСР № 9398430), яке набрало законної сили 27 жовтня 2010 року (Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2010 р.) та залишено без змін касаційним судом (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2010 р.). Цим рішенням договір кредиту, укладений між споживачем фінансових послуг - фізичною особою, та банківською установою, яким передбачалось надання споживчого кредиту у готівковій іноземній валюті та сплата кредиту і процентів за користування ним фізичною особою готівковою іноземною валютою, визнаний недійсним. Також тележурналісти звернули увагу на численні порушення банками прав споживачів фінансових послуг, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а також Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., до та під час укладення договорів кредиту, особливо щодо ненадання позичальникам необхідної інформації в письмовому вигляді про умови кредитування, що включають можливі ризики у зв'язку з коливанням курсу іноземної валюти, якщо кредит і платежі по ньому передбачені в готівковій іноземній валюті. Одразу ж у вересні 2011 року (протягом 10-12 днів після того, як позивач довідався про порушення своїх прав і законних інтересів) позивач подав позов до Дзержинського районного суду м. Харкова про захист своїх прав споживача та визнання договору кредиту від 14.08.2008 р. недійсним. Позов було прийнято та відкрито провадження у справі № 2-7571/11. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 р. вказану цивільну справу постановлено передати на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, де справу зареєстровано та присвоєно № 2029/7920/12. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27.06.2013 р. позов до АКБ «Укрсоцбанк» по справі № 2029/7920/12 залишено без розгляду. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки з моменту як позивач довідався про порушення свого права та законних інтересів (вересень 2011 р.), а також з моменту набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Харкова від 14.05.2010 р. (27 жовтня 2010 р.), на яке є посилання в цьому позові як на документально підтверджений доказ отримання позивачем відомостей про порушення своїх прав та законних інтересів (початок перебігу позовної давності), не сплило трьох років, незалежно від подання аналогічного позову до суду у 2011 році строк позовної давності для подання цього позову позивачем додержано (спливає не раніше 27 жовтня 2013 р.) В судове засідання позивач надав заяву, якою позов підтримав та просив його задовольнити, зауважив, що ухвала суду від 28.11.2013 року, якою задоволено його клопотання про витребування доказів від ПАТ « Укрсоцбанк» виконана неповністю, а саме, банком не надано суду ліцензії, що мають суттєве значення для справи, зокрема індивідуальна ліцензія НБУ на здійснення операцій у готівковій валюті для фізичних осіб у якості засобів платежу, а надані до суду документи не суперечать обставинам, на які він посилається у позові як на підставу для задоволення вимог, крім того строк позовної давності позивачем не порушено, бо з таким же позовом він звертався ще у 2011 році до Дзержинського районного суду м.Харкова та його було передано на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова, де було залишено без розгляду, а відтак при подачі цього позову 04.07.2013 року такий строк не порушено, крім того позивач просив розглянути справу у його та представника відсутність, не заперечував проти заочного розгляду та рішення. Представник відповідача - ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, заперечень проти позову не надав, на виконання ухвали суду від 28.11.2013 року надав копії документів, що містяться в матеріалах зазначеної справи. Представник співвідповідача Харківської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, заперечень проти позову не надав. Представник співвідповідача ПРАТ « Страхова компанія «ВУСО» та ХП ПРАТ « Страхова компанія «ВУСО» » в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, заперечення проти позову надав, а саме,що позивачем пропущено строк позовної давності, що позивачем не надано доказів сплати страхових платежів у розмірі 123577,25 грн, при цьому визнає, що позивачем при укладанні договору добровільного страхування наземного транспорту № 030476-02-21-01 сплачено страховий платіж у розмірі 24177,60 грн., зауважує,що позивачем не надано доказів укладання договору страхування під тиском банку. Третя особа [PERSON] в судове засідання надав відзив на позовну заяву, яким повністю визнав позов та обставини, які в ньому зазначені, при цьому повідомив, що жодних листів, які б передували укладенню договору кредиту між банком та [PERSON] не бачив, договір кредиту неможливо було прочитати, представником банку його повідомлено, що договір поруки це проста формальність. Договором застави кредит буде забезпечено і йому не потрібно буде щось сплачувати, тобто кредит буде забезпечено автомобілем, який купляється за кредитні кошти, стосовно укладення договору поруки ніхто його з правовими наслідками у випадку невиконання договору кредиту [PERSON] не знайомив, його прав та обов'язків, норм закону не роз'ясняв , прочитати договір поруки він не міг, йому не було відомо,що він несе матеріальну відповідальність за всю суму кредиту, бо якби він розумів, то ніколи б не укладав би, тим більш ні кредит ні авто ніякої користі йому не несли; вважає, що під час укладення договору поруки помилявся щодо обставин договору та його правових наслідків; згоден, що у випадку визнання недійсним договору кредиту всі додаткові договори, якими забезпечується недійсне зобов'язання , підлягають визнанню недійсними; просив розгляд справи проводити без його участі та з урахуванням цього відзиву. Третя особа [PERSON] в судове засідання надав відзив на позовну заяву, яким повністю визнав позов та обставини, які в ньому зазначені, при цьому повідомив, що жодних листів, які б передували укладенню договору кредиту між банком та [PERSON] не бачив, договір кредиту неможливо було прочитати, представником банку його повідомлено, що договір поруки це проста формальність. Договором застави кредит буде забезпечено і йому не потрібно буде щось сплачувати, тобто кредит буде забезпечено автомобілем, який купляється за кредитні кошти, авто буде застраховано, стосовно укладення договору поруки ніхто його з правовими наслідками у випадку невиконання договору кредиту [PERSON] не знайомив, його прав та обов'язків, норм закону не роз'ясняв , прочитати договір поруки він не міг без лінз, не знав які ліцензії потрібні для законного договору кредиту, вважає, що під час укладення договору поруки помилявся щодо обставин договору та його правових наслідків; згоден, що у випадку визнання недійсним договору кредиту всі додаткові договори, якими забезпечується недійсне зобов'язання , підлягають визнанню недійсними; просив розгляд справи проводити без його участі та з урахуванням цього відзиву. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] в судове засідання не з"явилась, про час розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та заперечень не надала. Суд, вивчивши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково. Як встановлено в судовому засіданні, фактичні обставини, викладені позивачем на обґрунтування цього позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, за виключенням доведеності одержання ПрАТ СК «ВУСО» сплачених страхових внесків [PERSON] на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 року № 030476-02-21-01 у розмірі 123 577,25 грн.; представником цього відповідача визнано сплату позивачем страхового платіжу лише у розмірі 24177,60 грн., тому суд визнає таку обставину ( сплата [PERSON] страхового платіжу 24177,60 грн., що визнана відповідачем), не підлягаючою доказуванню, крім того матеріали справи містять копію такої квитанції, що завірена представником Укрсоцбанку. Позивач стверджує, що у відповідача при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати позивачу іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідачі не спростували. У п.п. 1.1, 1.1.1, 2.3, 2.4, 2.4.1, 2.4.2 спірного договору кредиту зазначено, що усі платежі для повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті платежу кредиту в строки та на умовах, встановлених договором. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня… Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК ; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. Ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до Банку з проханням видати кредит. Доказів, що ініціатором видачі кредиту позичальнику був Банк, не існує. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, бо Банк перераховує на його користь на вказаний в п. 2.1 договору кредиту позичковий рахунок [NUMBER] суму кредиту готівковою іноземною валютою - доларами США. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Згідно п. 1.2. вищезазначеного Положення воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позивач же використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором, бо вносив готівкою долари США в касу Банку. Згідно п. 2.1 оспорюваного договору кредиту, банк здійснює видачу кредиту позичальнику шляхом видачі готівкових коштів в іноземній валюті ( доларів США) з позичкового рахунку [NUMBER] в касі банку, п.2.2 - моментом надання кредиту є день видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті ( доларів США) в сумі Кредиту згідно даного Договору . З аналізу наведеного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним). Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту [PERSON] був АКБ «Укрсоцбанк» ( на цей час ПАТ «Укрсоцбанк») у судовому засіданні не були надані. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, так як банк здійснює видачу кредиту позичальнику шляхом видачі готівкових коштів в іноземній валюті ( доларів США) з позичкового рахунку. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того, згідно п. 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позичальник [PERSON], в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «Укрсоцбанк» . Так, пунктом 1.1. спірного договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця в розмірі та строки, визначені у графіку платежів ( п.1.1.1), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, відкритий банком позичальнику ( п.2.4.1). Отже, сторонами договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Вказане підтверджується і наданими виписками, де зазначено, що позивачем у період з 14.08.2008 року по 11.04.2011 року щомісячно в рахунок погашення заборгованості за зазначеним кредитом внесено наступні суми, де валюта - долар США. Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003, поточний рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже, підтверджується факт використання при сплаті кредиту позивачем саме готівкової іноземної валюти. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Таким чином, позивачеві чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь АКБ « Укрсоцбанк» ( надалі ПАТ «Укрсоцбанк») шляхом внесення доларів США в касу банку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності кредитного договору № 8383-27378-186 від 14.08.2008 р., в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки № 8383-27378- 138 від 14.08.2008, поруки № 8383-27378- 139, № 8383-27378- 140 від 14.08.2008, останні підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України. Як вбачається з розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008, «Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав». Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості позивача щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити запис про державну реєстрацію заборони відчуження транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200, 2008 року випуску, легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності, за договором застави № 838/4-27/37/8-138 від 14 серпня 2008 р. з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна. Щодо вимоги позивача про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»» на його користь повної суми страхових платежів, одержаних вказаним товариством від [PERSON] на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту від 14.08.2008 р. № 030476-02-21-01 у розмірі 123 577,25 коп., суд вважає її підлягаючою частковому задоволенню, в розмірі 24177,60 грн., який підтверджено документально та визнається ПАТ «Страхова компанія «ВУСО»». Щодо строків позовної давності, їх позивачем не пропущено, бо у вересні 2011 року позивач подав позов до Дзержинського районного суду м. Харкова про захист своїх прав споживача та визнання договору кредиту від 14.08.2008 р. недійсним, за яким відкрито провадження у справі № 2-7571/11. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial