Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до МП «Радуга» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який з урахуванням уточнень мотивувала тим, що 01 червня 2009 року вона була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта в МП «Радуга», 02 липня 2013 року була звільнена з роботи згідно наказу № 81-к від 02 липня 2013 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Вважає, що даний наказ був виданий незаконно. Так, вважає, що причиною звільнення стало наявність неприязних відносин до неї з боку [PERSON], яка на даний час є директором підприємства. Засновником і директором підприємства з 1990 року був батько позивача, [PERSON] Протягом чотирьох років позивач перебувала в його прямому підпорядкуванні, її робоче місце було в його кабінеті. За час роботи на зазначеній посаді дисциплінарних стягнень не мала. Батько з 13 травня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної хірургії Республіканської клінічної лікарні ім. Семашко, 30 травня 2013 року батько помер. [PERSON] після смерті батька стала директором підприємства, що для позивача стало повною несподіванкою, з наказом про її призначення директором вона ознайомлена не була. [PERSON] кабінет, де працювала позивач, не відкрила, пройти на робоче місце заборонила, до роботи не допустила. Користуючись тим, що позивач ніяк не може вплинути на ці обставини, фактично сфальсифікувала документи, що підтверджують її невиходи на роботу. При звільненні її з роботи були допущені вимоги чинного трудового законодавства, а саме: роботодавець не дав їй відпустку у зв’язку з похованням батька; звільнили за прогули без достатніх до того підстав, проігнорувавши саму процедуру звільнення; до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець не відібрав від неї письмового пояснення, в якому могли пояснюватися конкретні причини прогулу; акт від 02 липня 2013 року фактично не підтверджує її невихід на роботу без поважних причин; з наказом про звільнення з роботи вона не була ознайомлена і цей наказ був надісланий їй по пошті, який вона отримала 16 липня 2013 року. Того ж дня вона отримала по пошті пропозицію надати пояснення з приводу невиходу на роботу без поважних причин, тобто вже після звільнення з роботи. При таких обставинах фактично вона була спочатку відсторонена від роботи, а потім звільнена за прогули без поважних причин. Всі ці дії привели до заподіяння їй моральної шкоди, оскільки внаслідок незаконних дій відповідача вона не змогла б влаштуватися на іншу роботу і її діловій репутації завдано значну шкоду. Поширення відповідачем недостовірної інформації призвели до небажаних домислів і думок персоналу підприємства і персоналу підприємства «Кримспоживспілки». Моральні страждання викликані також приниженнями, страхом за своє майбутнє і неможливістю утримувати себе, втрати нормальних життєвих зв’язків, що призвело до здійснення додаткових зусиль для організації свого житла і життя її близьких. Крім того, у вересні 2013 року їй було проведено дві хірургічні операції, за які потрібно платити кошти. Таких коштів вона не мала, оскільки була звільнена з роботи. Просила поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин, визнати незаконним наказ № 81-к від 02.07.2013 року про звільнення і скасувати його, поновити її на роботі, внести зміни у трудову книжку про недійсність наказу про її звільнення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 липня по 11 грудня 2013 року в сумі 13069,80 грн., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 15000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві та просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, у дійсності місце не мали, і ніяких перешкод у виконанні позивачем трудових обов’язків не створювалося, жодного протиправного впливу на позивача не здійснювалося, навпаки, їй висувалися законні вимоги про явку на роботу та виконання своїх трудових обов’язків. Жодних заяв про надання відпустки від позивача не надходило, хоча вона мала можливість здати таку заяву як безпосередньо на підприємство, так і направити рекомендованим листом у будь-якому поштовому відділенні. При проведенні службового розслідування для з’ясування обставин відсутності позивача на робочому місці членами комісії було дотримано всі вимоги діючого законодавства. До застосування дисциплінарного стягнення головою комісії з проведення службового розслідування 25.06.2013 року позивачу було направлено вимогу про надання пояснень з приводу порушення трудової дисципліни, однак до 02.07.2013 року позивач для надання пояснень на підприємство не з’явилася, поштою або іншими засобами зв’язку пояснень або виправдувальних документів не надала, у зв’язку з чим комісією був складений акт про відмову надати такі пояснення. За результатами службового розслідування, на підставі зібраних матеріалів було встановлено, що позивач вчинила порушення трудової дисципліни – прогул, в тому числі відсутність на робочому місці більше 3 годин впродовж робочого дня без поважних причин. Також вважає безпідставною вимогу позивача про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки жодних доказів заподіяння їй такої шкоди надано не було. Крім того, вважає, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] була прийнята на роботу в МП «Радуга» наказом № 44-к від 01.06.2009 року на посаду юрисконсульта, звільнена з роботи на підставі наказу № 81-к від 02 липня 2013 року (із змінами, внесеними наказом № 82-к від 03 липня 2013 року) з 02 липня 2013 року, за прогули без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5-6, 23). Зі змісту частини 1 статті 233 КЗпП України вбачається, що працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого трудового права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З’ясовуючи питання щодо дотримання строку звернення з даним позовом, суд враховує, що копія наказу про звільнення була отримана позивачем 16.07.2013 року, вперше вона звернулася з даним позовом 15.08.2013 року, ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 03.10.2013 року позовну заяву було залишено без розгляду (а.с.11). Отримано копію ухвали позивачем 14.10.2013 року, і в цей же день до суду було подано позовну заяву, що розглядається (а.с.14). Ці обставини відповідачем не оспорюються. При цьому відповідач вважає пропущеним строк звернення позивача з даним позовом з тих підстав, що позивач без поважних причин не з’являлася у судові засідання, у зв’язку з чим її позовну заяву було залишено без розгляду, що у відповідності до вимог статті 265 ЦК України не зупиняє перебігу строку позовної давності. Суд вважає такий висновок відповідача заснованим на помилковому тлумаченні вищезазначеної норми закону. Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Це означає, що строк від дня пред’явлення позову до залишення позову без розгляду не зараховується до позовної давності. Тому не має значення мотиви, за яких позовну заяву було залишено без розгляду. В даному випадку строк позовної давності потрібно обчислювати з 16.07.2013 року (дати отримання наказу про звільнення) до 15.08.2013 року (дати першого звернення з позовною заявою), а потім з 14.10.2013 року (дати отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без розгляду). Судом достовірно встановлено, що позивач звернулася з даним позовом 14.10.2013 року, отже нею було дотримано строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Аналізуючи правомірність видання наказу від 02.07.2013 року про звільнення позивача за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, суд враховує наступне. Так, згідно з цим наказом [PERSON] була відсутня на робочому місці в МП «Радуга» 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20 і 21 червня 2013 року без поважних причин (а.с.6). Матеріалами службового розслідування МП «Радуга» по факту відсутності [PERSON] на робочому місці підтверджено відсутність [PERSON] протягом вказаного періоду, доказами чого є складені відповідні акти комісії, що була призначена для проведення перевірки відсутності [PERSON] на робочому місці наказом МП «Радуга» від 25 червня 2013 року. Згідно табелю робочого часу МП «Радуга» за червень 2013 року позивачу проставлялися відмітки «П» (прогули). Свідок [PERSON], яка доводиться матір’ю позивача, пояснила у судовому засіданні, що її дочка після похорон свого батька, який був директором МП «Радуга», а саме 31.05.2013 року пішла на роботу із заявою про відпустку, повернулася дуже швидко, сказала, що її заяву не прийняли. У понеділок 31.05.2013 року вона разом з нею пішла в МП «Радуга» та чула її розмову з [PERSON], яка сказала, що не допустить дочку до роботи. Після цього дочка ще раз пішла на роботу, але [PERSON] на роботі не було. Вважає, що причиною всьому є неприязні стосунки [PERSON] до них, а вони були від неї залежні, оскільки в МП «Радуга» зберігалися дуже важливі для них документи на квартиру, це був подарунок батька дочці і [PERSON] про це було відомо. Свідок [PERSON], яка є подругою позивача, пояснила у судовому засіданні, що їй відомо, що [PERSON] працювала в МП «Радуга» юристом, вона ходила з нею на підприємство 31.05.2013 року, позивач хотіла подати заяву про надання відпустки, але [PERSON] не було на роботі, вони прочекали її 2 години, потім коли остання з’явилася, то відмовилася вести з [PERSON] розмову. Приблизно 4 рази вона приходила з нею в МП «Радуга» на протязі червня 2013 року, ніхто їй жодного разу не запропонував дати якісь пояснення з приводу невиходу на роботу. Допитана у судовому засіданні у якості свідка директор МП «Радуга» [PERSON] показала, що позивач [PERSON] після смерті її батька прийшла на роботу 03 червня 2013 року і сказала, що хоче звільнитися за скороченням штату, але оскільки скорочення штату на підприємстві не було, то вона запропонувала звільнитися їй за власним бажанням, але позивач відмовилася від цього. Після цього вона ще раз прийшла до неї, але не дочекалася, на роботу більше не виходила, ніяких заяв про надання відпустки не надавала, перешкод у здійсненні нею своїх трудових обов’язків їй ніхто не створював. За фактом відсутності позивача на роботі був виданий наказ про проведення службового розслідування, складалися акти, що підтверджують відсутність позивача на роботі. 25 червня 2013 року позивачу була направлена вимога щодо дачі пояснень з приводу порушення трудової дисципліни, відповіді від неї не надійшло, на роботу для дачі пояснень вона теж не з’явилася, у зв’язку з чим наказом від 02 липня 2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він працює в МП «Радуга» водієм, засвідчував в актах відсутність [PERSON] на робочому місці, оскільки це відповідало дійсності. У вказаний період не бачив [PERSON] на роботі, а також не бачив, щоб [PERSON] приходила на роботу та її не пускали. За проханням членів комісії зі свого мобільного телефону 27.06.2013 року і 02.07.2013 року відправляв позивачу SMS з текстом термінового з’явлення на роботу для дачі пояснень з приводу відсутності на робочому місці. Ніяких відповідей від позивача не надходило. Свідок [PERSON] показав у судовому засіданні, що він працює в МП «Радуга» слюсарем, був призначений членом комісії по факту невиходу позивача [PERSON] на роботу, перевіряли цей факт і складали акти. Ніякого впливу на членів комісії не було, на час проведення службового розслідування були звільнені від виконання трудових обов’язків. На роботі [PERSON] не бачив, відомо, що їй телефонували та надсилали повідомлення з проханням з’явитися на роботу, на які вона не відповідала. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює бухгалтером в МП «Радуга», бачила, що [PERSON] приблизно на початку червня 2013 року приходила до директора підприємства [PERSON], про що вони розмовляли, не чула. На протязі червня 2013 року [PERSON] не бачила, лише десь наприкінці червня місяця вона приходила знов, чекала директора хвилин 15, і пішла. Ніяких заяв вона не приносила і не подавала. Ніхто ніяких перешкод у виконанні трудових обов’язків їй не здійснював. Свідок [PERSON] пояснила, що працює в МП «Радуга» інженером по охороні праці, була призначена головою комісії службового розслідування по факту невиходу [PERSON] на роботу, на цей час вона була звільнена від виконання трудових обов’язків, засвідчували невихід [PERSON] на роботу. З першого дня роботи комісії вони дзвонили [PERSON], відправляли телефонні повідомлення, просили у інших співробітників телефони, 25.06.2013 року по пошті надіслали лист з вимогою надати пояснення. До призначення директором [PERSON] вона взагалі ніколи не бачила [PERSON] на роботі, вперше побачила на похоронах її батька. Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України, суд оцінив усі наявні докази, кожен окремо і всі у сукупності. Наведені докази підтверджують, що факт відсутності позивача на робочому місці у період, зазначений у наказі про її звільнення, знайшов своє підтвердження. При цьому всі доводи позивача зводилися до того, що її не допускали на роботу і перешкоджали виконанню нею трудових обов’язків, а крім того, не прийняли заяву про надання відпустки. При цьому такі доводи належними доказами не підтверджені, за результатами звернення позивача до правоохоронних органів було проведено перевірку та не встановлено протиправних дій з боку [PERSON] (а.с.52-53). Доказів неможливості подачі заяви про відпуску позивачем не надано. Свідчення свідків позивача суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не узгоджуються між собою та з поясненнями самої позивачки. Свідка [PERSON], яка показала, що приходила з позивачем багато разів і подовгу чекала приходу [PERSON], ніхто із співробітників МП «Радуга», допитаних в судовому засіданні, не бачив. Крім того, [PERSON] нічого з приводу того, що позивача не допускали до роботи, не пояснювала. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 цього Кодексу. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідач з дотриманням зазначеного порядку намагався витребувати відповідні пояснення у позивача, про що свідчить копія листа, направлена на адресу позивача 25.06.2013 року за вих. № 74, що знаходиться у матеріалах службового розслідування. Свідки з боку відповідача пояснювали у судовому засіданні, що багато разів телефонували позивачу та відправляли телефонні повідомлення. Суд вважає надані докази належними у підтвердження того, що відповідачем було здійснено всі заходи для того, щоб отримати у позивача пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, таким чином відповідачем було дотримано процедуру накладення дисциплінарного стягнення. Зважаючи на те, що при накладенні дисциплінарного стягнення порушень трудового законодавства встановлено не було, правових підстав для скасування цього наказу, а також для задоволення інших позовних вимог про поновлення позивача на роботі, внесення змін у трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і моральної шкоди, суд не вбачає. З урахуванням викладеного, у задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed