Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

18 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися с позовом до [PERSON], Виконавчого комітету Дніпропетовської міської ради про визнання незаконним рішення про надання земельної ділянки у приватну власність, визнання недійсними державних актів та свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON], 1/6 - належить [PERSON], та ще 1/6 частка повинна належати [PERSON], проте він не одержував свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Вівдповідачу [PERSON], яка доводиться рідною тіткою [PERSON] та [PERSON], належить ? частина домоволодіння [ADDRESS], яку [PERSON] успадкувала після своєї матері [PERSON], померлої [INFO]. Син [PERSON] - [PERSON], був чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON], помер [INFO]. За життя колишніх власників домоволодінь проживали майже однією сім'єю, жодних суперечок з приводу земельної ділянки не виникало і паркану між домоволодіннями не було. Позивачі вважають, що узгодження межі земельних ділянок між колишніми співвласниками не було, і приватизація земельної ділянки [ADDRESS] була проведена [PERSON] з порушеннями, оскільки на відстані приблизно 1 м від житлового будинку позивачів №54 проведено їх водопровід зі згоди [PERSON], тому позивачі вважаюють, що межа земельних ділянок повинна проходити за водопроводом на відстані понад 1 метр від їх будинку. Про те, що на земельну ділянку площею 310 кв. м по [ADDRESS], яка у теперішній час належить на праві власності [PERSON] згідно державного акту серії ЯД №901439, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010810400668 та виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий № 1210100000:09:268:0005), було видано рішенням органу місцевого самоврядування від 22.01.1998 р. №144 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON], позивачі дізналися лише у 2012 році, коли [PERSON] вирішила встановити паркан між домоволодіннями і звернулася з цього питання до суду. Позивачі вважають, що рішенням міської ради порушено їх права, оскільки [PERSON] Олеговучу була виділена земельна ділянка площею 600 кв. м рішенням виконкому Ігренської райради депутатів трудящих від 11.06.1974 року № 10, і згідно плану землекористування ширина земельної ділянки становила 10 метрів. Будинок був зведений на відстані 1 метра від межі. Оскільки при наданні земельної ділянки у власність ці обставини не були враховані, також межу не було встановлено на місцевості та не узгоджено її з суміжним землекористувачем, позивачі просять визнати незаконним рішення органу місцевого самоврядування від 22.01.1998 р. №144 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON], визнати недійсним державний акт на ім'я останньої на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,031 га по [ADDRESS] серії ДП Д* №008768 84721023, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 008768, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 лютого 2007 року на ім'я [PERSON] в частині земельної ділянки площею 310 кв. м по [ADDRESS] (кадастровий № 1210100000:09:261:0005 (84721023), визнати недійсним державний акт на земельну ділянку площею 310 кв. м по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] серії ЯД №901439, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010810400668 та виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий № 1210100000:09:268:0005) (а.с. 2-3). 20.05.2013 року позивачі уточнили позов у частині того, що залучено третьою особою Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.61-62). Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позову, вважаючи його безпідставним та стверджуючи, що земельна ділянка була приватизована у встановленому законом порядку, відтак і належним чином успадкована відповідачем. Крім того, право власності відповідача само по собі не перешкоджає позивачам у реалізації їх прав на догляд та обслуговування житлового будинку, адже вони не ставлять питання про право сервітуту. Представники Дніпропетовської міської ради Абрамов Д.В та Касьянова Н.В. також заперечували поти позовних вимог щодо визнання недійсним рішення міської ради. Зауважили, що приватизація земельної ділянки не могла відбутися без акту про погодження меж з суміжними землекористувачами, а його відсутність внаслідок пожежі у приміщенні колишнього Управління земельних ресурсів не є доказом відсутності цого документа на час прийняття оскаржуваного рішення. Також звернули увагу, що відстань 1 метр від будинку до межі була встановлена будівельними нормами і правилами менше двадцяти років тому, а будинок існує з 1976 року, тому межі земельних ділянок можуть розташовуватися і на меншій відстані внаслідок забудови, що склалася. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги, надалі просив розглядати справу без його участі. Інші треті особи також подали заяви з проханням розглядати справу без участі їх представників. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом та витягів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно позивачі є власниками домоволодіння по [ADDRESS]: [PERSON] - на ? та на 1/6 частки, [PERSON] - на 1/6 частку, після [PERSON], 1951 року народження, померлого [INFO] (а.с. а.с.4-9). Відповідно довідки про землекористування без дати і номера, видану сектором земельних відводів УГА м.Дніпропетровська в тому, що площа земельної ділянки в [ADDRESS] в користуванні [PERSON] становить 600 кв.м (а.с. 14); є акт відводу земельної ділянки такою ж площею на ту ж адресу також на ім'я [PERSON] (а.с. 15), проте в плані земельної ділянки тієї ж площі зазначено ту ж [ADDRESS], проте не в м.Ігрень, а в пос. Таромське м.Дніпропетровська, без зазначення даних землекористувача (а.с. 16). Слід зазначити, що даний план - єдиний документ, у якому відображено довжину та ширину земельної ділянки (60 на 10 метрів), проте як вбачається з його змісту, немає жодних підстав стверджувати, що він виданий саме на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок позивачів. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.01.98 р. №144 вирішено передати у приватну власність земельні ділянки згідно з додатком, зокрема [PERSON] - по [ADDRESS] площею 0,0411 га, з них 0,031 га - у власність, 0,0101 га- у постійне користування (а.с. 49-53). З державних актів на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,031 га по [ADDRESS] серії ДП Д* №008768 84721023, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 008768 на ім'я [PERSON] (а.с. 17), на ім'я [PERSON] серії ЯД №901439, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010810400668 та виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий № 1210100000:09:268:0005) (а.с. 18) підтверджено право власності відповідача, яке остання набула згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 лютого 2007 року Восьмої ДДНК, № спадкової справи 413/06 (а.с. 19). Як судом, так і сторонами по справі запитувався акт узгодження межі, проте за відповідями Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області надати його неможливо внаслідок знищення при пожежі 04.08.08 р. в приміщенні №904-в по [ADDRESS] (а.с. а.с. 57, 85, 107). 15.11.2013 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз було складено висновок судової земельно-технічної експертизи №1750-13, відповідно до якого відстань від стіни житлового будинку літ А-1 домоволодіння [ADDRESS] згідно наданої на дослідження геодезичної, кадастрової зйомки, до межі сусідньої ділянки беде становити від 0,16 до 0,27 м, що буде недостатнім для обслуговування будинку і здійснення його поточного ремонту і є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92**, оскільки таку відстань слід приймати не менше 1,0 м (а.с.97-102). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами, суд доходить до наступного. Статтею 10 Земельного кодексу України (1990 року) визначено повноваження міських рад у галузі земельних відносин. До відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 7) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 8) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 9) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 10) організація землеустрою; 11) затвердження проектів внутрігосподарського землеустрою та контроль за їх здійсненням; 12) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; 13) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 14) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. Відповідно до роз'яснення Управління держземагенства на ім'я [PERSON] від 20.08.2013 року № 18/18-284, на час складання та виготовлення спірного державного акту у 1998 році, не передбачено без матеріалів погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками і землекористувачами (а.с. 118). Тому на думку суду при прийнятті решення виконкомом міської ради були додержані ці вимоги, зазначений орган діяв у межах наданої законом компетенції та повноважень. Згідно ст. 39 Земельного кодексу України (2001 року) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Дійсно відповідно до п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м. Зазначена нормативна відстань застосовується при проектуванні та будівництві нових садибних будинків та господарських будівель і споруд. Оскільки житловий будинок 1976 року побудови, тобто до введення в дію чинних ДБН, то під час встановлення межових знаків на території забудови, що вже склалася, можливе виникнення ситуації, коли зазначена нормативна відстань не витримується. Хоча у технічному паспорті станом на 03.08.2012 року на домоволодіння позивачів зазначена ширина земельної ділянки в 10 метрів (а.с. 10-13), проте цей документ не є правовстановлюючим, крім того межа в ньому вказана умовно, оскільки за твердженнями самих позивачів та висновку судової експертизи паркану чи інших межових знаків між земельними ділянками не встановлено. Так само щодо проведення водопроводу та знаходження його у межах землекористування позивачів взагалі не надано жодного документа чи плану, наявність водопроводу умовно показана у фотозображенні поверхні земельної ділянки поряд із будинком позивачів, що є додатком до судової експертизи (а.с. 102), але походження і достовірність відображення розташування водопровідної мережі не підтверджено, тому до цієї обставини суд ставиться критично і не бере її до уваги. В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як зазначено вище, позивачем не надано належних доказів щодо надання у користування земельної ділянки по вул. Томській у м.Дніпропетровську розмірами 10 на 60 метрів. Право власності чи користування на земельну ділянку по [ADDRESS] згідно відповіді Управління Держземагенства від 20.08.2013 року №18/8-285 не посвідчено правовстановлюючими документами, в Національній кадастровій системі земельна ділянка не зареєстрована (а.с. 120). Отже з позицій порушення права власності чи права користування саме земельною ділянкою захист інтересів позивачів не має передбачених законом підстав. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачі дійсно є співвласниками житлового будинку та інших споруд по [ADDRESS], і встановлення фактичної межі (паркану) згідно кадастрових розмірів земельної ділянки відповідача очевидно унеможливить або ж суттєво утруднить догляд за будинком та поточний ремонт однієї стіни будинку. Проте рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у будівництві паркану та визнання права на його будівництво було відмовлено (а.с. 20-21). Паркану не існує і на час розгляду даної справи. Отже у позивачів немає підстав стверджувати, що право власності відповідача на земельну ділянку перешкоджає у реалізації їх прав власності на будинок. Крім того позивачі на думку суду обрали такий спосіб захисту своїх прав, що не є співмірним їх законним інтересам, і позбавлення відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку не є належним способом захисту прав [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з викладеними обставинами та вимогами закону, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Оскльки ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2013 року заборонено відчуження земельної ділянки площею 0,0310 га по [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] згідно державного акту серії ЯД №901439, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010810400668 та виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий № 1210100000:09:268:0005), внаслідок відмови в позові ці заходи забезпечення позову відповідно до ст. 154 ЦПК України підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed