Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житлом та виселення. Позов обґрунтований тим, що сторони проживають в одній квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачам, а саме 1/3 квартири належить [PERSON], а 2/3 - [PERSON]. Крім цього, у даній квартирі зареєстрований відповідач – [PERSON]. Як вказують позивачі, починаючи з кінця 2011р. відповідач постійно влаштовує скандали і сварки вдома, ображає їх, вчиняє психологічне насильство, за що двічі був притягнутий до адміністративної відповідальності. Вважають, що своїми діями відповідач систематично порушує правила співжиття, що створює реальну загрозу їхньому життю та безпеці та робить неможливим їхнє спільне проживання в одній квартирі. Відтак просять суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та на підставі ст. 116 та 157 ЖК України виселити його із займаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідачем – [PERSON] - подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки квартири. Зустрічний позов обґрунтований тим, що починаючи з 1993р. спірна квартира належала трьом власникам на праві спільної сумісної власності - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У вересні 2011р. [PERSON] захворів гепатитом С у зв’язку з чим з 23.09.2011р. по 07.10.2011р. перебував на стаціонарному лікуванні. Як вказує відповідач, у цей період ні дружина, ні донька не надавали йому жодної допомоги, не доглядали його, не піклувались ним та висунули умови, при яких будуть здійснювати за ним постійний догляд та довічне утримання за умови укладення ним на користь доньки [PERSON] договору дарування належної йому на праві власності 1/3 частки квартири. Як вказує відповідач, опинившись для себе у вкрай не вигідній ситуації та задля збереження своєї сім’ї він був змушений укласти 06.12.2011р. зазначений договір, будучи впевненим, що за цим правочином він буде продовжувати довічно проживати у квартирі і за ним буде доглядати довічно його донька. Прим цьому підписуючи договір, він не усвідомлював, що право власності на квартиру буде втрачено одразу після підписання даного договору. Вважає, що позивачі починаючи з моменту укладення договору дарування частки квартири діяли заздалегідь по узгодженому плану, зловживаючи довірою, використовуючи його безпорадним стан, що пов'язаний із тяжким захворюванням, вчинили ряд цілеспрямованих дій з метою вилучення частки у праві власності на квартиру та повного заволодіння нею та створення умов для подальшого позбавлення його права користування квартирою та виселення. А тому вважає, що даний договір в силу вимог ст.. 215, 216, 229-233 ЦК України повинен бути визнаний недійсним. В судовому засіданні позивачі за первісним позовом та їх представник позов підтримали з аналогічних підстав, викладених у позовній заяві, просили суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили покликаючись на те, що ініціатором укладення договору дарування частки квартири був сам [PERSON], при укладенні договору дарування нотаріус попередньо проводила з ним розмову, де роз’яснювала наслідки укладення такого договору, позивачі його не примушували до укладення такого та не чинили жодного психологічного тиску. Крім того, вказують, що відповідач особисто займався оформленням всіх правовстановлюючих документів на квартиру після укладення договору. В судовому засіданні відповідач та його представник первісний позов заперечили з аналогічних підстав, викладених письмових запереченнях, просили суд відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд виходив з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі до 2012р. Від шлюбу у них народилась донька – [PERSON] 04.07.2012р. шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04.07.2012р. З довідки ЛКП «Граніт» від 16.01.2013р. вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 06.12.2011р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2012р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і на нього накладено стягнення у вигляді 40 годин громадських робіт. Крім того, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 25.12.2012р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, однак адміністративну справу провадженням закрито у зв’язку із спливом строків притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності. У відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України , член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік , якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, чого також не заперечили в судовому засіданні позивачі, відповідач постійно проживає у [INFO], дане помешкання не залишав, користується ним, сплачує комунальні послуги, самостійно за власні кошти зробив там ремонт, у 2008р. добудував у квартирі другий поверх, а відтак суд не вбачає правових підстав для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом. Щодо позовної вимоги про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення з підстав систематичного порушення правил співжиття, то як встановлено судом [PERSON] у 2012р. двічі притягався до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП. Відповідно до положень ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, а заходи запобігання чи громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого приміщення. При цьому під порушенням цих правил стаття 116 цього Закону має на увазі здійснення умисних дій, пов'язаних із зневагою загальноприйнятими нормами спільного проживання людей у будинку, умисне створення перешкод в користуванні підсобними приміщеннями, ігнорування вимоги дотримання тиші у встановлений час. Слід особливо підкреслити, що не має значення, чи роблять ці дії неможливим проживання з винним членів його сім'ї, сусідів по квартирі або будинку. Відповідно до п.17 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Із показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не вбачається у діях відповідача таких порушень, які б не дозволяли спільному проживанню сторін. Свідки однозначно ствердили, що конфлікти в сім’ї носять стійкий характер та виникли після того, як був укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] та його донькою [PERSON] [PERSON] показів даних свідків не вбачається, що ініціатором усіх конфліктних ситуацій був лише відповідач, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про виселення відповідача через порушення ним правила співжиття і створення ним умов, неможливих для інших проживання з ним в одній квартирі. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували негативну поведінку відповідача по відношенню до позивачів протягом 2013р., а відтак його притягнення до адміністративної відповідальності у 2012р. не може свідчити про систематичну та триваючу антигромадську поведінку. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів по первісному позову не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, такі спростовані відповідачем та матеріалами справи, а тому суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення. З приводу зустрічного позову, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пункт 19, 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року зазначає, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Крім того п.23 постанови передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Однак, суд критично оцінює пояснення відповідача та його представника про те, що на час укладення договору дарування частки квартири відповідач перебував під впливом обману, насильства позивачів чи під впливом тяжкої обставини, зумовленої хворобою відповідача, оскільки у супереч вимог ст. 60 ЦПК України доказів на підтвердження наявності даних обставин не надано. Більше того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він був лікуючим лікарем відповідача та що лікування, яке приймав відповідач не могло вплинути на його психологічний стан. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача про визнання недійсним договору дарування частки квартири до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed