Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-24 00:00:00

06 вересня 2011 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 02 грудня 2010 року між нею, її матір'ю [PERSON] та відповідачкою по справі та посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л., зареєстрований у реєстрі за № 1-3934, повернувши сторони у первісний стан; визнати за нею право власності на 1/3 частину та за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] 1905 року у місті Харкові, а також стягнути з відповідачки [PERSON] на її користь 15 000, 00 грн. моральної шкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, [PERSON] зазначає, що 02 грудня 2010 року між нею, її матір'ю [PERSON] з однієї сторони та відповідачки [PERSON], з другої сторони був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л., згідно умовам якого вони передали у власність, а відповідач [PERSON] прийняла у власність належну їм на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] 1905 року у місті Харкові в замін чого остання зобов'язалась забезпечувати їх довічним утриманням. Підставою для укладення такого договору стало те, що вона з її престарілою матір'ю 1924 року народження дійсно потребували у постійній сторонній допомозі, оскільки обидві страждали важкими захворюваннями, отримували мінімальну пенсію та не мали близьких та рідних, які б мали можливість надати їм необхідну допомогу. Крім того, її мати не могла сама себе обслуговувати, була лежачою хворою, тобто за нею постійно треба було здійснювати догляд, який перш за все потребував фізичних навантажень та який позивач самотужки надати не могла. Відповідач самостійно знайшла їх та запропонувала свою допомогу, посилаючись на свій медичний досвід, обіцяла надавати свою фізичну та професійну медичну допомогу у догляді за ними, а також ще й грошову допомогу для чого обіцяла поселитися разом з ними у квартирі та робити все необхідне. Таким чином, відповідач умовила їх укласти спірний договір, завіривши, що вони ні у чому потребувати не будуть, вона забезпечить їм догляд, турботу та матеріальне забезпечення, що їх повністю влаштовувало. При укладенні договору у нотаріуса, відповідач та нотаріус роз'яснили, що вони ні у чому потребувати у разі укладення договору не будуть. Вголос договір нотаріус їм не зачитувала, лише дала ознайомитися та поставити свій підпис. Її мати прочитати спірний договір не змогла в силу свого віку та слабкого зору. Вона намагалась прочитати договір та в силу недосконалого володіння українською мовою повною мірою його зміст не зрозуміла та відповідачка з нотаріусом запевнили її, що всі їх інтереси в договорі враховані та прописані. Після підписання договору відповідач уїхала додому у місто Енергодар нібито за речами, декілька разів телефонувала, просила почекати, посилаючись на різні перепони. Навесні 2011 року стан здоров'я її матері [PERSON] різко погіршився та на її постійні дзвінки щодо надання допомоги відповідач не реагувала. І тільки тоді за допомогою сторонніх людей вона перечитала договір та зрозуміла, що відповідач ввела їх в оману, оскільки вони були впевнені, що сторонній догляд, у якому вони з матір'ю потребували більш за все входить в обсяг обов'язків, які прийняла відповідач за зазначеним договором. Таким чином, оскільки спірний договір містить лише обов'язки відповідача щодо грошового утримання, а вони самі повинні забезпечувати себе харчуванням, одягом, необхідною допомогою, у тому числі й медичною такі зобов'язання не можуть бути довічним утриманням, а фактично є розстрочкою купівлі квартири , вони ж укладали договір лише з метою довічного, а не грошового утримання, тобто були введені в оману договору є. Доказом того є той факт, що на смерть [PERSON] [INFO] відповідачка ніяк не відгукнулася, її не поховала, як того вимагають норми чинного законодавства. Крім того, такими діями відповідачки їй нанесена моральна шкода, яка полягає що вона та її мати залишились безпорадними, без допомоги та догляду із корисних цілей відповідачки, яку вона оцінює у 15 000, 00 грн. та просить стягнути з [PERSON] [INFO] позивач [PERSON] померла. 06 вересня 2011 року [PERSON] склала заповіт на ім'я [PERSON] [PERSON] яка є правонаступником [PERSON] та її представник в судове засідання з'явились. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі крім того вказали, що договір довічного утримання посвідчувався у квартирі [PERSON], але державний нотаріус Головащенко О.Л., всупереч правилам ведення нотаріального діловодства ( додаток 14), не зробила в договорі посвідчувальний надпис про місце укладення договору. Хоча, згідно додатку №14 до Правил ведення нотаріального діловодства, нотаріус при вчиненні нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, повинен заповнити журнал обліку. В даному журналі вказується дата і час виклику нотаріуса, підпис особи, яка зробила виклик, дата і час виїзду нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, підстава, з якої нотаріальна дія вчинялася поза приміщенням нотаріальної контори, час виїзду та повернення нотаріуса до державної нотаріальної контори. Крім того, договір довічного утримання від 02.12.2010р. містить тільки обов'язки набувача, щодо грошового утримання відчужувачів. Більш того, в п.6 Договору зазначено, що відповідачка зобов'язується довічно утримувати [PERSON], тобто забезпечувати грошовим ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувачі самостійно будуть забезпечувати себе харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну і це забезпечення складає 400 грн. щомісячно на обох. Забезпечення у розмірі 400 грн. на двох явно недостатнє для забезпечення потреб двох тяжко хворих людей, одна з яких взагалі прикована к ліжку. Пунктом 8 Договору зазначено одноразове грошове утримання у розмірі 15000 грн. Всі ці зобов'язання не можуть бути розцінені, як «довічне утримання», вони є розстроченою або відкладеною купівлею квартири. Ніякого довічного утримання [PERSON], як фізичних осіб у спірному Договорі не зазначено. [PERSON] укладали договір з метою довічного утримання ( а не грошового утримання) та помилялися відносно природи цього договору. Також нотаріус приїхав для оформлення договору після 19.00, це вже був пізній вечір (зимовий); по - друге, Договір звучить як «Договір Довічного утримання», а не «Договір грошового довічного утримання», як це передбачено законом, в - третє, [PERSON] ніхто не ознайомив з проектом даного Договору. [PERSON] взагалі не були у нотаріуса для ознайомлення з проектом Договору. Відповідачка самостійно запропонувала нотаріусу проект Договору Довічного утримання, не порадившись з відчужувачами. Крім того, відповідно до п. 6 Договору Довічного утримання набувач зобов'язується здійснити поховання відчужувачів квартири після їх смерті. Але [INFO] померла [PERSON], але відповідач не виконала свої обов'язки і не поховала її. Відповідач та його представник в судове засідання з'явились, проти позову заперечували. 3-тя особа Державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. у судове засідання з'явилася, проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що сторони по справі звернулися до неї з метою укладення договору довічного утримання. Між ними були оговорені умови зазначеного договору, а саме той факт, що набувач [PERSON] забезпечує їм грошове забезпечення відповідно до досягнутої між ними домовленості. Вона роз'яснила відчужувачам їх права та обов'язки, які були їм зрозумілі. Оскільки сторони буди дієздатні, при розмові чітко висловлювали свої думки та на її питання відповіли, що самі спроможні прочитати договір, їм були надані примірники з якими вони ознайомилися та поставили свій підпис. При цьому на нерозуміння мови чи то якихось умов договору ніхто не скаржився. Тобто договір було укладено відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 03.03.2004 р. № 20/5 та підстав для визнання його недійсним не має. Крім того, до договору довічного утримання було складено паспорт в якому [PERSON] і [PERSON] чітко повідомили з якої причини виникла потреба в укладанні договору довічного утримання, осіб з ким можна підтримувати зв'язок і одержувати відомості, розмір одноразової допомоги, розмір щомісячного платежу, розмір платні за квартиру, спосіб передачі коштів, вказівки по ритуальному обряду. Суд, заслухавши пояснення 3-ї особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 грудня 2010 року між позивачем [PERSON], її матір'ю [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1-3934, за умовами якого позивачі по справі передають, а відповідач [PERSON] отримує у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS], взамін чого остання зобов'язується забезпечувати позивачів утриманням довічно. Відповідно до умов зазначеного договору під обов'язком довічного утримання сторонами визначено забезпечення грошовими ресурсами у 400 грн. щомісяця. Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачка наполягає на визнанні вказаного правочину недійсним по ст.ст.215,230 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України - ст.215 ч.1 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо умов його дійсності, які встановлені ст. 203 ЦК. При аналізі оспорюваного правочину будь-яких дефектів та порушень судом встановлено не було. Як свідчать матеріали справи, оспорюваний правочин відповідав всім вимогам, передбаченим законом, а саме, зміст його не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Набувач і відчужувачі мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Воля сторін була зазначена у договорі довічного утримання від 02 грудня 2010 року. Цей договір мав нотаріальну форму посвідчення, він мав також державну реєстрацію. Зміст правочину відповідав вимогам актів цивільного законодавства - ст. 744,745,746 ЦК України. За договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. На думку суду, всі вищезазначені вимоги закону стосовно вказаного правочину сторонами (відчужувачем та набувачем) були виконані. Не надано до суду позивачкою і доказів і по ст.230 ЦК України, фактів того, що угода між сторони була вчинена під впливом обману з сторони [PERSON] Визначення довічного утримання у вигляді лише грошових ресурсів суд вважає узгодженою сторонами умовою договору, визначеною відповідно до ст.. 749 ЦК України. Про це свідчить й отримані позивачем та її матір'ю одноразове грошове утримання у сумі 15 000 грн., й той факт, що відповідач мешкає у іншому місті, питання щодо виділення їй окремого приміщення чи то врегулювання будь-яких інших моментів їх сумісного проживання у договорі не визначено. Посилання позивачки на не володіння українською мовою суд до уваги не приймає. З пояснень 3-ї особи вбачається, що умови договору сторонами були узгоджені, ніяких питань у відчужувачів до тексту договору не виникало, до нотаріуса питань не було, їм все було зрозуміло. Не приймає суд до уваги також посилання позивачки на невиконання відповідачкою умов оспорювального договору щодо поховання її матері та грошового забезпечення. Так, відповідно до ст. 754 ЦК України за позивачем залишається право на звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання у разі невиконання або неналежного виконання набувачем обов'язків за договором. З роз'яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів обставин укладення договору, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки порушення прав позивачки з боку відповідачки у судовому засіданні не встановлено, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed