Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

У серпні 2013 року представник Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» (далі - ДП «Інформ-Ресурси») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, позивач на підставі договору, укладеному 07 травня 2012 року з Управлінням ДАІ ГУМВС України в АР Крим, забезпечує виконання вимог Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках та стоянках. 29 червня 2008 року працівниками державної автомобільної інспекції (далі -ДАІ) був тимчасово затриманий належний відповідачу транспортний засіб - автомобіль АЗЛК 2140, реєстраційний номер [NUMBER], який з моменту затримання по цей час зберігається на спеціальному майданчику тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: м. Євпаторія, вул. Роздольненське шосе, 19. Відповідач про місце знаходження вказаного автомобілю та необхідність оплатити витрати, пов'язані з його зберіганням, був повідомлений, однак, не вжив відповідних заходів щодо повернення транспортного засобу . Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача 8380 гривень заборгованості за період з 08 травня 2012 року по 30 червня 2013 року з вирішенням питання про судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений під розписку (а.с.54). Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у позові. При цьому пояснив суду, що затриманий транспортний засіб зареєстрований на його ім'я, однак не вважає його своєю власністю, оскільки у 1997 році передав його у володіння та користування іншій особі з оформленням довіреності на продаж автомобілю з правом передоручення. Відповідач отримав від вказаної особи вартість автомобілю і з того часу не вважає себе його власником, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу не був належним чином оформлений та зареєстрований. Як розпорядився транспортним засобом новий володілець він не знає, доля автомобілю його не інтересує. Крім того, відповідач зазначив, що транспортним засобом під час затримання керувала інша, невідома йому, особа, відносно якої й був складений протокол про адміністративне правопорушення, внаслідок чого автомобіль був затриманий та доставлений на спеціальний майданчик. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення відповідача, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 936 та частиною 1 статті 954 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Положення цієї глави застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 29 червня 2008 року у присутності водія [PERSON] був тимчасово затриманий транспортний засіб - автомобіль АЗЛК -2140, реєстраційний номер [NUMBER], про що був складений відповідний протокол за № 393 (а. с. 9). Транспортний засіб, який зареєстрований на ім'я позивача, був доставлений для зберігання на спеціальний майданчик тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: м. Євпаторія, вул. Роздольненське шосе, 19 де в цей час і перебуває (а.с.11). Позивач здійснює господарську діяльність шляхом надання фізичним та юридичним особам платних послуг з доставлення тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальний майданчик чи стоянку та платних послуг з тимчасового відповідального зберігання такого транспорту на підставі договору про співпрацю №12, укладеному 07 травня 2012 року між ДП «Інформ-Ресурси» та Управлінням ДАІ ГУМВС України в АР Крим (а.с.19). Права та обов'язки щодо зберігання зареєстрованого на ім'я відповідача транспортного засобу виникли у позивача 08 травня 2012 року - з моменту передачі транспортного засобу позивачу на зберігання Управлінням ДАІ ГУМВС України в АР Крим, що підтверджується актом прийому-передачі транспортних засобів - невід'ємною частиною зазначеного договору від 07 травня 2012 року (а.с.13). В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на положення норм Цивільного кодексу України, що застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, та постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках та стоянках» (далі - постанова КМ України). Вказана постанова КМ України прийнята на виконання статті 2652 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( далі - КУпАП), згідно з якою у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 21, статтями 121-1, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник Державної автомобільної інспекції тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов'язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення. КУпАП доповнено статтею 2652 лише 24 вересня 2008 року, тобто на час затримання транспортного засобу відповідача цієї норми не було, як не було прийнято постанову КМ України № 1102. Відтак, з врахуванням конституційних положень щодо неможливості зворотної дії нормативно-правових актів в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, вказана постанова КМ України, а також стаття 2652 КУпАП, на виконання якої прийняту зазначену постанову, не регулюють правовідносин з приводу затримання транспортного засобу відповідача. В матеріалах справи відсутні будь-які докази правомірності затримання працівниками ДАІ транспортного засобу відповідача та його тривалого зберігання на спеціальному майданчику, а також, що підтверджують вину відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, у зв'язку з чим автомобіль був затриманий, з підстав передбачених чинним на той час КУпАП. За таких обставин, підстав для задоволення позову не має. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати на користь позивача, на підставі положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стягненню з відповідача не підлягають. Крім того, 850 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача в якості оплати правової допомоги не підлягають відшкодуванню з відповідача за таких підстав. Так, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Водночас з матеріалів справи не вбачається, що адвокат в якості представника позивача брав участь у судовому засіданні, у вчиненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням чи ознайомлювався з матеріалами справи в суді. Враховуючи викладене, на підставі статей 936,954 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed