Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 18.07.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/АА-454.07.2 про надання їй споживчого кредиту на загальну суму 30 605 доларів США строком по 18.07.2014 року, під 12,5 процентів річних. Зазначає, що оскільки при підписанні вищезазначеного договору відповідачем було порушено її законні права та інтереси, оскільки договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, її інтересам та волі, а саме: порушено істотну умову договору - надано кредит в іноземній валюті, при його укладенні її не було повідомлено письмово про умови надання кредиту, ризиками, пов'язаними зі змінами та коливаннями курсів валют, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з даним позовом та просить визнати його недійсним з моменту укладення. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив його задоволити в повному обсязі з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити повністю, оскільки він необґрунтований, безпідставно заявлений, оскільки не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2007 року між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/АА-454.07.2, про надання їй споживчого кредиту на загальну суму 30 605 доларів США - відповідно до п.1.1., строком по 18.07.2014 року, під 12,5 процентів річних - відповідно до п.1.3 (а.с.8-12). Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею являється гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом Відповідно до ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідач, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті ( пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись. Отже, надання банками кредитів в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним і така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує. Відповідно до п.13 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір між сторонами був укладений до 22.09.2011 року, а саме - до набрання чинності Законом України № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», де згідно частини 2 Прикінцевих положень встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Тобто позивачем та його представником суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими по відношенню до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права, оскільки в додатку до кредитного договору № 77.1/АА-454.07.2 від 18.07.2007 року є детальний розпис сукупної вартості кредиту, в якому чітко та зрозуміло зазначено про: 1) суму кредиту; 2) дату надання кредиту; 3) валюту кредиту; 4) супутні витрати позичальника; 5) витрати на страхові послуги ; тощо. Відповідно до п.16 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначено, що зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, вищезазначеному додатку позивачку було попереджено про те, що всі валютні ризики пов'язані зі змінами та коливаннями курсів валют покладаються на споживача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій, а відтак, посилання позивача на незаконність та несправедливість видачі кредиту у доларах США та не зазначення загальної суми кредиту у національній валюті є безпідставними. У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами та дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому вищезазначений позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 216, 256, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 19, 44, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: dismissed