Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги. Посилався на те, що 23.01.2013р. між відповідачами був укладений договір за умовами якого ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (відповідач - 2) відступила, а [PERSON] (відповідач -1) отримав право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором та за договором забезпечення. Стверджував, що оспорюваний договір фактично є факторингом, а [PERSON] не мав права укладати такий договір, оскільки фактором може бути лише фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фінансова установа яким відповідач -1 не був, що свідчить про недійсність вказаного правочину. В подальшому представник позивача збільшив свої позовні вимоги і просив визнати оспорюваний договір удаваним і фіктивним, а також визнати недійсним укладений 24.01.2013р. між відповідачами договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, а представники відповідачів позов не визнали і стверджували, що позивачем заявлені вимоги з метою ухилення від виконання зобов'язань за іпотечним договором, а доказів про порушення права позивача оспорюваним договором останній суду не представив. Вислухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з договору (а.с.43-46) та пояснень сторін, 23.01.2013р. [PERSON] уклав з відповідачем -2 договір відступлення права вимоги, за умовами якого кредитор (ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку») передає новому кредитору ([PERSON]) право вимоги до боржника за кредитним договором ([PERSON]) разом з правами вимоги за договором забезпечення та сплачує кредитору за набуття права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору 725303грн. Сторони також домовились про те, що разом з правом вимоги за кредитним договором відповідач -2 відступає відповідачу -1 шляхом укладення відповідного договору відступлення, своє право вимоги за договором забезпечення. У зв'язку з укладенням вищевказаного договору, відповідачі 24.01.2013р. також уклали договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором (а.с.57-59). Як вбачається з листа (а.с.52-53), відповідач -2 належним чином повідомив позивача про укладення оспорюваного договору, а також наявну заборгованість перед відповідачем -1. Відповідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч.1 ст. 512 ЦК України, заміна кредитора може бути здійснена шляхом укладення правочину відступлення права вимоги. Вказана норма є загальною, але відповідно ч.1 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним нормам цивільного законодавства. Суд вважає, що оспорюваний договір від 23.01.2013р. відповідає загальним нормам цивільного законодавства. При цьому суд не приймає тверджень позивача в тій частині, що оспорюваний договір є удаваним, а відповідачі фактично уклали договір факторингу. Такий договір (факторингу) відповідачі не могли укласти правомірно, оскільки відповідач -1 не є фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності, яка має ліцензію на здійснення факторингових операцій, що передбачено законом (ст. 1079 ЦК України). Суд вважає абсурдним твердження позивача в тому, що відповідачі, укладаючи удаваний правочин, мали намір фактично укласти договір, який завідомо буде недійсним. Крім того, суд вважає, що укладення відповідачами договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором у виконання умов договору відступлення права вимоги, є підтвердженням того, що сторони вчинили весь обсяг дій необхідний для виконання умов договору відступлення за кредитним та іпотечним договором та настання правових наслідків за ним. Відповідно ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. З огляду на те, що законом визначена неможливість збільшення обсягу відповідальності позивача як іпотекодавця, встановлена судом своєчасність повідомлення позивача про здійснення заміни кредитора у зобов'язанні та відсутності отримання згоди позивача на здійснення відступлення права вимоги, суд вважає, що права позивача при укладенні оспорюваних договорів порушені не були, а тому позовні вимоги [PERSON] слід вважати необгрунтованими і не підлягаючими задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed