Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про перерахунок та стягнення суми боргу в порядку ч.2 ст.533 та ч.2 ст.625 ЦК України. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 14 листопада 2006 року Вільнянським районним судом Запорізької області було винесено рішення за її позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 34035 грн. 04 коп. та 421 грн. 34 коп. судові витрати. Дане рішення набрало законної сили і 20.06.2007 ВДВС Вільнянського РУЮ було відкрито виконавче провадження. Згідно вищевказаного рішення суду, у відповідача наявний борг в розмірі 6200 доларів США, що на момент винесення рішення дорівнювало 32066 грн. за офіційним курсом НБУ. На день звернення до суду з даним позовом відповідач суму боргу не сплатив, виконавче провадження не закрито. З моменту винесення рішення суду у 2006 році по день подання даного позову офіційний курс долару США зріс, 100 доларів США дорівнює 799 грн. 30 коп. Тому позивач вважає, що дана сума підлягає перерахуванню і стягненню на її користь різниці між перерахованою сумою та стягненою за рішенням суду, а отже становить (6200 х 7,99) 34035,04 = 15502,96 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України відповідач також повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми. Отже, загальна сума процентів, що підлягають нарахуванню в порядку ч.2 ст.625 ЦК України складає: (34035,04 + 15502,96 + 421,34) х 3% х 6 років 9 місяців 24 дні = 9841,98 грн. А разом з відповідача просить стягнути суму боргу в розмірі 25344,94, а також сплачений судовий збір в розмірі 253,45 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У судовому засіданні позивач наполягав на своїх позовних вимогах, просив задовольнити їх з підстав, вказаних в позові. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що позивач використав своє право щодо перерахунку суми, визначивши її розмір на момент ухвалення рішення суду від 13.11.2006. Положення ст.533 ЦК України передбачає перерахунок суми, що визначена в іноземній валюті, а отже, відсутні підстави для перерахунку суми боргу згідно ч.2 ст.533 ЦК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Крім того, вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки просить стягнути з нього проценти майже за 7 років. Між тим на вимоги, що випливають із ч.2 ст.625 ЦК України не поширюються положення ст..268 ЦК України, а застосовується загальна позовна давність строком у 3 роки. За таких підстав просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13.11.2006 Вільнянським районним судом Запорізької області було винесено рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останнього, з урахуванням ухвали про виправлення арифметичних помилок від 04.12.2006, суми боргу за договором позики в розмірі 34035,04 грн. та 421,34 грн. судових витрат (ар.с. 5-9, 10). Вказані рішення та ухвали суду набрали законної сили, у звязку з чим 20.06.2007 ВДВС Вільнянського РУЮ на виконання виконавчих листів було відкрито виконавчі провадження, що підтверджується наданим копіями відповідних постанов ВП № 4026471 та ВП № 4026682 (ар.с. 12, 13). Крім того, представником позивача в судовому засіданні було надано копію постанови державного виконавця Грецької К.В. органу ДВС Вільнянського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 10.12.2013 ВП № 41154584 (ар.с. 55). Як пояснив представник позивача, повторне відкриття виконавчого провадження сталося через втрату попереднього виконавчого провадження. Згідно вищевказаних постанов примусовому стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума 34035,04 грн. та 421, 34 грн. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що на час розгляду справи ним, дійсно, не сплачено на користь позивача суму боргу відповідно до виконавчих листів. Частиною 2 ст. 625 ЦК передбачено право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум. Також, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК). Зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604 609 ЦК, в яких не передбачено такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Виходячи з аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК, ст. 3 ЦПК слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, має існувати на день прийняття судового рішення. Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення борг позивачці не було повернено, то суд має підстави для захисту її права на отримання сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК як окремої форми цивільно-правової відповідальності у вигляді плати за користування грошовими коштами. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суд не приймає посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, зважаючи на таке. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно розяснень, наданих в п.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду Украъни від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Враховуючи, що стягнення процентів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальною мірою цивільно-правової відповідальності, яка не може бути віднесена ні до неустойки, ні до збитків а також на те, що договірні правовідносини тривають до повного погашення боргу відповідачем, і цей строк не встановлено, таке правопорушення є триваючим. Отже, позовна давність на такі вимоги не поширюється. Проте суд не погоджується з вимогою позивача про перерахунок суми боргу у звязку із зміною курсу іноземної валюти, оскільки зростання/коливання курсу іноземної валюти є ризиком, який стосується обох сторін договору. Крім того, перерахунок суми боргу із врахуванням курсу іноземної валюти на час розгляду даної справи фактично призведе до зміни рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.11.2006, що є неприпустимим. Також суд вважає безпідставним вимоги позивача щодо нарахування процентів згідно з ч.2 ст.625 ЦК України на суму судових витрат у розмірі 421,34 грн., оскільки, як вже було зазначено, стягнення таких процентів є платою за користування грошовими коштами. Судовий збір сплачувався позивачем при поданні позову в дохід держави, і не відноситься до грошових коштів, якими користується відповідач. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, згідно такого розрахунку: 34035,04 (сума боргу) : 365 (кількість днів в одному році) х 0,03 (проценти) х 2487 (кількість днів простроченого платежу) = 6957,14 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки судом вимоги позивача задоволені частково в розмірі 6957,14 грн., судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial