Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що з 1980 року [PERSON], проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у житловому будинку [ADDRESS], яке відносилось до соціальної групи господарств колгоспного двору. [PERSON] був головою, а позивачка - членом цього колгоспного двору. З 15.03.1980 року по даний час за вказаною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] 9.01.1991 року виконавчий комітет Хмельницької районної ради народних депутатів видав на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок, та [INFO] [PERSON] помер. Тому, позивачка просить визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 52,9 м.кв., житловою площею 38,7 м.кв. з надвірними будівлями літня кухня (позначена літерою «Б») по [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, та просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник Ружичанської сільської ради в судове засідання не зявився, а подав заяву про розгляд справи за його відсутності, та позов визнає. [PERSON], та [PERSON] в судове засіданні подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, та позов визнають. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити. Статтею 112 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), чинному на час виникнення спірних відносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), чинному на час виникнення спірних відносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Як визначено ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), чинному на час виникнення спірних відносин, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набрав чинності Закон України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність». В силу ч. 2 ст. 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з п. З постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» Закон Української РСР «Про власність» застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року. Щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон Української РСР «Про власність» застосовується до тих прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Закону. Вказаний Закон не передбачає права спільної власності членів колгоспного двору. Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963року. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що особи, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в майні колгоспного двору зберігають право спільної часткової власності на дане майно, розмір цієї частки визначається виходячи з рівності часток усіх його членів. Отже, позивачка, як член колгоспного двору, набула права власності на 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно [PERSON], як член колгоспного двору, набув права власності на другу 1/2 частки житлового будинку. Після його смерті 28 травня 1993 року відкрилася спадщина на цю частку майна. Ця спадщина не була прийнята у встановленому законом порядку (ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Ця спадщина не перейшла до держави відповідно до ст. 555 цього Кодексу. Дані обставини підтверджуються витягом із Спадкового реєстру від 21 травня 2012 року (довідка № 30509927) та довідкою нотаріальної контори від 01 серпня 2012 року №946/01-16. В силу ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлене цим Кодексом. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (1 січня 2004 року). В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що [PERSON] з 1993 року відкрито та безперервно володіє та користується часткою в будинковолодінні, яка колись належала [PERSON], а тому вона набула право власності на це майно. Дані обставини визнаються сторонами, а також підтверджуються: довідкою Ружичанської сільської ради від 02 вересня 2013 року № 273 про статус спірного домоволодіння та членство колгоспного двору; довідками Ружичанської сільської ради від 20 лютого 2001 року № 101 та від 11 квітня 2012 року № 279 про реєстрацію місця проживання позивача; технічним паспортом та свідоцтвом про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Тому, виходячи із вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки він є обґрунтованим та таким що відповідає вимогам закону.

Outcome: approved