Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-04 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернулась до Заводського районного суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить суд витребувати у відповідача її трудову книжку, яка зберігається у відділі кадрів відповідача. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що З 01 вересня 1999 року по 02 серпня 2006 року позивач працювала на посаді начальника фінансового відділу Відкритого акціонерного товариства «Дніпровагонмаш», в подальшому перейменований в Публічне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш». У липні 2006 року вона вирішила звільнитися з підприємства і 19 липня 2006 року на ім'я генерального директора ВАТ «Дніпровагонмаш» Лазарева Л.В. написала заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 02 серпня 2006 року. Заява була завізована директором, який на заяві письмово зазначив: «оформить расчет с 02.08.06». У день звільнення власник або уповноважений ним орган (далі - роботодавець) зобов'язаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у встановлені строки. До 02.08.06р. позивач виконувала свої трудові обов'язки, а 03.08.2006р. вона підійшла на підприємство за трудовою книжкою та розрахунками у відділ кадрів. Однак трудової книжки їй не видали, розрахунку повного не провели. Згодом в пошуках роботи позивач виїхала за межі України. Її трудова книжка залишилася в відділі кадрів відповідача. 09 березня 2013 року позивач уповноважила свою знайому, [PERSON] отримати трудову книжку позивача у відділі кадрів ПАТ «Дніпровагонмаш. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], та зареєстрована в реєстрі за № 338. На підставі виданої довіреності [PERSON] 02 квітня 2013 року звернулася з заявою на ім'я генерального директора ПАТ «Дніпровагонмаш» з проханням видати трудову книжку позивача, 10 квітня 2013 року з аналогічною заявою [PERSON] звернулася до начальника відділу кадрів ПАТ «Дніпровагонмаш». На її звернення, начальник відділу кадрів ПАТ «Дніпровагонмаш» Юхименко Л.П. надала відповідь, що трудова книжка видається особисто працівникові в день звільнення. Питання щодо отримання трудової книжки колишнього працівника [PERSON] буде вирішено відповідно до діючих норм при її зверненні у відділ кадрів. Аналогічну відповідь було направлено на запит адвоката чому не видана трудова книжка [PERSON] на підставі довіреності [PERSON] 08 травня 2013 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву з проханням переслати трудову книжку на її адресу: [ADDRESS]. На її заяву відповідачем за підписом начальника відділу кадрів Юхименко Л.П. направлено відповідь, в якій зазначено, що видача трудових книжок для звільнених працівників організована у відділі кадрів ПАТ «Дніпровагонмаш» за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр.. Аношкіна, 142, з 8 години до 16-30. Таким чином, відповідач відмовив у видачі трудової книжки представникові позивача [PERSON], яка діяла від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої 09 березня 2013 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], реєстр № 338, та і не переслали її поштою на ім'я позивача за вказаною адресою. Зазначені дії відповідача у видачі трудової книжки позивач вважає незаконними та просить суд задовольнити її позов у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник не з'явились, надали до суду заяви в яких заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, на їх задоволенні наполягали та просили суд розглянути справу без їх участі та без застосування технічних засобів. Представник відповідача у судове засідання з'явився, але надала заяву в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила суд розглянути справу у відсутність їх представника та без застосування технічних засобів. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, згідно вимог ч.2 ст. 158 ЦПК України. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають з наступних підстав. Судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що позивач перебував з відповідачем ВАТ «Дніпровагонмаш» у трудових відносинах. Так, позивач з з 01 вересня 1999 року по 02 серпня 2006 року позивач працювала на посаді начальника фінансового відділу Відкритого акціонерного товариства «Дніпровагонмаш», в подальшому перейменований в Публічне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш», 19 липня 2006 року на ім'я генерального директора ВАТ «Дніпровагонмаш» Лазарева Л.В. написала заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 02 серпня 2006 року. 05 вересня 2006 року наказом № 673/к вона була звільнена на підставі ст.41п.2 КЗпП України, але розрахунок з позивачкою на день звільнення проведено не було, та не було видано трудову книжку, яку вона не отримала до теперішнього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Отже відповідач повинен був віддати позивачу його трудову книжку. Втім, як зазначив в своїх запереченнях представник відповідача, позивача запрошували на засідання профспілкового комітету заводоуправління, на які позивач не з'являлась, також позивачу направлялись запрошення в яких їй було запропоновано з'явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки, але позивач також не з'явилась, також посилається на те, що в теперішній час, трудова книжка витребувана прокуратурою м. Дніпродзержинська і відповідач не має можливості надати копії наказів про працевлаштування та звільнення позивача на роботу та копію трудової книжки. Однак суд критично відноситься до вищевказаних пояснень представника відповідача, розцінюючи його доводи як спробу уникнути цивільної відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань, щодо зберігання, належного оформлення та видачі трудової книжки, з огляду на наступне: як вбачається з матеріалів справи позивача було звільнено 05.09.2006 року, протягом п'яти років позивач зверталась самостійно та через представника, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності з вимогою видати або надіслати їй на адресу трудову книжку, як того потребує закон, та на вимоги суду, щодо надання зазначених копій, відповідач не виконував вимогу не зважаючи на те, що на час звернення до суду та перебування справи в суді на розгляді з серпня 2013 року трудова книжка перебувала на підприємстві у відповідача, та була передана в прокуратуру м. Дніпродзержинська, згідно листа № 2/17-ок, лише 08 жовтня 2013 року, що свідчить про неналежне виконання своїх обов'язків з боку відповідача. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників»при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Відповідно до п. 3 вказаної Постанови КМУ, трудові книжки зберігаються на підприємствах як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Пунктом 4 вказаної Постанови передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Крім того, відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності понад п'ять днів. Згідно п. 2.26 Інструкції, днем звільнення з роботи вважається останній день роботи працівника. Згідно ч. 5 п. 4.1. Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Згідно п.п. 4.1 інструкції "Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року вбачається, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Згідно п.п. 4.2 інструкції "Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року вбачається, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів тому, що трудова книжка була належним чином оформлена та здійснювались заходи щодо її вручення (повернення) позивачці, за встановлених обставин, суд вважає встановленим, що відповідачем обов'язок з видачі позивачеві при звільненні належним чином оформленої його трудової книжки не виконаний, а тому позовна вимога про зобов'язання відповідача видати позивачеві належним чином оформлену його трудову книжку зі всіма записами в ній підлягає задоволенню. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача в доход держави, оскільки позивач від їх сплати звільнений. На підставі викладеного та

Outcome: approved