Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт - А», [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу нежитлового приміщення недійсним. В своєму позові позивач посилався на те, 29.09.1963 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Він є літньою людиною та вже декілька років фактично прикований до ліжка і пересувається лише за допомогою сторонніх осіб. У вересні 2012 року на домашню адресу позивача надійшов лист на ім'я відповідача [PERSON] з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, де її викликали у судове засідання у цивільній справі за позовом ТОВ фірма «Фіаніт - А» про визнання договору купівлі - продажу нежитлового приміщення недійсним. Про наявність якогось нежитлового приміщення позивачу відомо не було. Тоді позивачем було з'ясовано, що 18.07.2000 року відповідач [PERSON], за порадою свого родича [PERSON], який був засновником ТОВ фірма «Фіаніт - А», та відповідач ТОВ фірма «Фіаніт - А» уклали договір купівлі - продажу нежитлового приміщення № 120, загальною площею 125,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS], приховавши цей факт від позивача. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] За вказане майно дружина позивача не розрахувалась ще й досі. На момент купівлі вказаного приміщення [PERSON] запевняв відповідача [PERSON], що з розрахунком можна не квапитись, проте оскільки [PERSON] помер у 2007 року, почалися судові процеси стосовно вказаного майна. Таким чином, оскільки вказаний договір було укладено за час перебування в шлюбі та кошти, які мають бути сплачені є спільними коштами подружжя, то, відповідно вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, жодної згоди на укладання вказаного договору позивач не надавав, тому, посилаючись на норми законів, в позовній заяві просив суд визнати договір купівлі - продажу від 18 липня 2000 року недійсним, оскільки даний договір не відповідає вимогам законодавства України. Також, [PERSON] зазначив, що оскільки він дізнався лише у вересні 2012 року, тому строк позовної давності починає перебіг з вересня 2012 року. В судове засідання з'явилась представник позивача [PERSON], вимоги, викладені позивачем у судовому засіданні підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ фірми «Фіаніт - А» [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. У судове засідання з'явилась відповідач [PERSON], позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала. Судом встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано 29 вересня 1963 року. Також судом встановлено, що 11 вересня 1997 року між Фондом державного майна України в м. Дніпропетровську та товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт - А» уклали договір купівлі - продажу нежитлового приміщення № 120, площею 125,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 3008. 18 липня 2000 року між товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Фіаніт - А» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу приміщення № 120 в житловому будинку А - 6, що знаходиться в будинку [ADDRESS], загальною площею 125,2 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1589. [PERSON] про наявність укладеного договору купівлі - продажу нежитлового приміщення між ТОВ фірма «Фіаніт - А» та [PERSON] дізнався лише у вересні 2012 року, що було підтверджено поясненнями відповідача [PERSON] Тому суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності почався з вересня 2012 року. При таких обставинах суд задовольняє позов на підставі норм Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року.). Відповідно до статті 2 Закону України "Про власність", право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Згідно із частиною 1 статті 13 Закону України "Про власність", об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Статтею 16 Закону України "Про власність" зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюються цим законом та кодексом про шлюб та сім'ю. Так само визначено і статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, а саме: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином відповідно до законодавства України, яке діяло на час укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, грошові кошти с майном, яке будучи нажите нашим подружжям за час шлюбу також належить нам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 23 Кодексу України про шлюб та сім'ю майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно із статтею 48 Цивільного кодексу України від 18 вересня 1963 року недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. При цьому угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції'. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується прн порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення до набрання чинності новим Цивільним кодексом України з 01.01.2004 року. Діючим Цивільним кодексом України передбачено аналогічний порядок та підстави визнання правочину недійним. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Підставою недійсності правочину, згідно частиною 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоїо - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочншв недійсними" передбачено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен .суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції' України (статті 1, 8 Конституції України). При таких обставинах суд приходить до висновку про правомірність заявлених позивачем вимог. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обговорюючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 114,70 грн. що підтверджується квитанцією, яка наявна в матеріалах справи, звільнивши при цьому ТОВ фірма «Фіаніт - А» від відшкодування судового збору понесеного позивачем, оскільки ТОВ фірма «Фіаніт - А» фактично не порушувала права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved