Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

В жовтні 2013 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що 09 серпня 2013 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір займу, відповідно до якого перша передала у борг останній 1860 грн., які відповідачка зобов'язалася повернути до 14 серпня 2013 року, та зазначила, що у разі їх неповернення вона зобов'язується заплатити в якості штрафу 5 000 грн. На підтвердження цього відповідачка видала позивачці розписку, яку писала власноручно. Однак, у встановлений строк 14 серпня 2013 року [PERSON] суму позики [PERSON] не повернула, уникає зустрічей із позивачкою та на телефонні дзвінки не відповідає. У зв'язку з цим позивачка звернулась до суду з позовом та просила стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 1860 грн. та штрафні санкції у розмірі 5000 грн. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 05 листопада 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 1860 грн., штрафні санкції у розмірі 5000 грн. та судовий збір у розмірі 229 грн. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки. В обґрунтування доводів скарги апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з неї суму штрафних санкцій в сумі 5000 грн., а надану розписку вона змушено написала, оскільки вона працювала продавцем в магазині у позивачки та після проведення ревізії, позивачкою було виявлено недостачу, яку остання вимагала повернути та запропонувала написати розписку про отримання від неї грошей в зазначеній сумі, погрожуючи застосуванням фізичної сили та знищенням трудової книжки. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати та відмовити в задоволенні позову. Позивачка [PERSON] в судове засіданні апеляційного суду не з'явилась, але про час та місце розгляду справи повідомлена судовою повісткою та телефонограмою (а.с. 30. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині стягнення штрафних санкцій у розмірі 5000 грн. з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] в цій частині, виходячи з наступного. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги позивачки [PERSON], суд встановив та виходив з того, що відповідачка [PERSON] взяла у борг у позивачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 1860 грн. на строк до 14 серпня 2013 року, які зобов'язалась своєчасно повернути у вказаний строк, а у разі їх неповернення, зобов'язалася сплатити позивачці 5000 грн. у вигляді штрафних санкцій, що випливає з наданої розписки відповідачки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] надала розписку позивачці [PERSON] про отримання нею 09 серпня 2013 року у борг грошових коштів в сумі 1860 грн., які зобов'язалась повернути позивачці до 14 серпня 2013 року, а у разі їх неповернення, зобов'язалася сплатити позивачці 5000 грн. у вигляді штрафних санкцій (а.с. 4). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено в ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або Законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Доводи апелянта про відсутність зобов'язань щодо повернення боргу за договором позики, складання зазначеної розписки під впливом погроз застосування фізичної сили та іншого, не доведені будь-якими доказами, а тому апеляційний суд їх відхиляє. Однак, з рішенням суду в частині стягнення штрафних санкцій у розмірі 5000 грн. погодитись не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали повернути, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позовних вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних позивачка не заявляла. Враховуючи, що ст.625 ЦК України не передбачено стягнення штрафних санкцій (неустойки, пені) за невиконання грошового зобов'язання, то суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] Розглядаючи справу, суд першої інстанції неправильно застосував ст.625 ЦК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення. Тому апеляційний суд в наведеній частині скасовує рішення суду та ухвалює нове. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення штрафних санкцій не ґрунтуються на законі, то в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішення питання щодо стягнення штрафних санкцій, рішення суду в частині спору про їх стягнення слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення штрафних санкцій у розмірі 5000 грн. з вищенаведених підстав, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідачки. В іншій частині це ж рішення слід залишити без змін.

Outcome: partial