Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідачі відмовляються належно виконувати укладений між ними договір позики та повертати борг. Мотивував свої вимоги тим, що він 23 грудня 2012 року надав у борг відповідачу [PERSON] 9700 гривень зі строком повернення до 23 червня 2012 року. 13 квітня 2012 року він надав у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 7500 гривень зі строком повернення до 13 жовтня 2012 року. Про отримання грошових коштів, відповідачем було складено письмові розписки, копії яких містяться у матеріалах справи. У встановлений строк відповідач борг не повернув. 23 травня 2013 року між ним та відповідачем ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» було укладено договір поруки № 25/13-П, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання солідарно в обсязі 1000 гривень відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов'язань [PERSON] Оскільки відповідачі не виконали свої зобов'язання, він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав і просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 17200 гривень боргу, 414 гривень 86 копійок трьох процентів річних від простроченої суми та 5000 гривень моральної шкоди. Крім того, просить суд стягнути з відповідача ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» на його користь 1000 гривень. Позивач надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у відсутність його представника. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи оголошення про виклик відповідача через оголошення у пресі. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. В конкретному випадку, суд вважає, що сторонами спору є позивач [PERSON], як позикодавець, відповідач [PERSON], як позичальник та відповідач ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп», як поручитель. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 23 грудня 2012 року було надав у борг відповідачу [PERSON] 9700 гривень зі строком повернення до 23 червня 2012 року, а 13 квітня 2012 року надано у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 7500 гривень зі строком повернення до 13 жовтня 2012 року. Про отримання грошових коштів, відповідачем [PERSON] було складено письмові розписки, копії яких містяться у матеріалах справи. У встановлений строк відповідач борг не повернув. 23 травня 2013 року між ним та відповідачем ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» було укладено договір поруки № 25/13-П, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання солідарно в обсязі 1000 гривень відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов'язань [PERSON] З матеріалів договору поруки № 25/13-П від 23 травня 2013 року вбачається, що поручитель(ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп») відповідає перед кредитором([PERSON]) за виконання зобов'язання боржником([PERSON]) згідно основного зобов'язання в обсязі 1000 гривень. В той же час позивачем не надано суду доказів того, що останній звертався до боржника з вимогою про повернення коштів, що відповідно до п. 1.2, п. 3.2 є обов'язковою умовою за якої позивач вправі стягнути суму боргу в певному обсязі з поручителя - ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп». Оскільки позивачем не дотримано порядок та умови договору поруки № 25/13-П від 23 травня 2013 року, суд проаналізувавши надані йому докази та з врахуванням вищенаведених мотивів вважає, що у позивача не виникло право вимоги до відповідача ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп», у зв'язку з чим позовна вимога в частині стягнення 1000 гривень з останнього не підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу з урахуванням 3% річних від суми простроченого, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд дійшов категоричного висновку про можливість стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми і покладає в основу мотивування рішення наданий позивачем розрахунок, вважаючи таки вірним і переконливо доведеним перед судом, що надає останньому підстави для ухвалення рішення про стягнення із вище вказаного відповідача суми боргу у розмірі 17200 гривень та 414 гривень 86 копійок як суму санкцій за порушене грошове зобов'язання передбачену правилами статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а тому вирішуючи позов в частині вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні факт спричинення моральної шкоди встановлено не було. Позивачем не надано суду доказів того, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача [PERSON], у нього відбулись зміни в житті, що виразились у вигляді переживань, погіршення його психологічного та фізичного стану, втратою можливості вести звичайний для нього спосіб життя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Питання про судові витрати вирішити за правилами статті 88 ЦПК України у наступний спосіб: - в задоволенні вимоги про компенсацію судових витрат, що складаюся із суми витрат на правову допомогу відмовити, оскільки позивачем не надано договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт та розрахунку таких витрат, а тому такі вимоги позивача не підлягають задоволенню. Сама по собі, квитанція до прибуткового касового ордера за № 218 від 21 травня 2013 року, надане представником позивача про здійснення переказу сплати грошових коштів у розмірі 750 гривень отримувачу ТОВ «ПВНАК«Ліга справедливості», без надання розрахунку вартості робіт, акту виконаних робіт та переліку таких, судом до уваги не береться, оскільки не свідчить про наявність таких обґрунтованих витрат на правову допомогу в конкретній цивільній справі. - стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави Україна 214 гривень 60 копійок судового збору. - стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 420 гривень витрат пов'язаних з опублікуванням оголошення про виклик відповідача через оголошення у пресі та 200 гривень витрат по оформленню довіреності на представництво інтересів представником. - судові витрати у розмірі 114 гривень 70 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial