Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] В будинку також проживає відповідач [PERSON] - колишня дружина. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.10.2012 року. Позивач посилається на положення ст. 383 ЦК України, що визначає права власника житлового будинку, квартири. Вказуючи на те, що подружні стосунки із відповідачем припинено, вказана особа на є членом сім»ї власника, позивач просить визнати особу такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та уточнив, вказавши на те, що спільне проживання із відповідачем не є можливим, оскільки особа вчиняє протиправні дії, погрожує фізичною розправою. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. У відповідності до договору дарування частини жилого будинку від 04.09.2000 року [PERSON] прийняв у дар 36/100 частин жилого будинку [ADDRESS] Сторони зареєстрували шлюб 08.02.2001 року. Учасниками визнано, що після укладення шлюбу, тобто в 2001 році, відповідач оселилась в спірному помешканні як дружина позивача. Згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначених ним обставин щодо неможливості проживання в одному будинку, відтак вимога про виселення особи не підлягає до задоволення. Суд також відмовляє у задоволенні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки сторонами визнано фактичне проживання відповідача на час розгляду справи за спірним помешканням, підстави для застосування положень ст. 405 ЦК України, яка визначає підстави втрати права на користування жилим приміщенням членів сім»ї власника, відсутні. Крім того, така вимога є взаємовиключною до вимоги про виселення. Не підлягає до задоволення вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав наявних перешкод у користуванні майном власником, про які зауважив позивач у позовній заяві. Так, у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed