Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтовування своїх позовних вимог вказав, що вона до 12 червня 2009 року перебувала у трудових відносинах з ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» та була звільнена на підставі п.1 статті 40 КЗпП України відповідно до наказу № 0092к від 12.06.2009 року. 28 січня 2013 року їй випадково стало відомо, після отримання листа-повідомлення № 162 від 22.01.2013 року, про те, що при звільненні їй не було виплачено заробітну плату в повному обсязі. Позивач одразу звернулась з письмовою вимогою до відповідача в порядку статті 117 КЗпП України щодо виплати заборгованості по заробітній платі з врахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, відповідач листом № 03уб-7/241 від 06.02.2013 року повідомив, що заборгованість по заробітній платі в розмірі 26,65 грн. за ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» є індексацією та помилково ця сума заборгованості відповідачем названа «заробітною платою». Оскільки, сума невиплаченої заробітної плати позивачу виникла з вини відповідача через порушення ним законодавства України про оплату праці, в зв'язку з чим, позивач змушений був повторно звернутися до відповідача з вимогою щодо перерахування заборгованості по заробітній платі в розмірі 26,65 гривень з одночасним перерахуванням середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме з 12 червня 2009 року по 11 лютого 2013 року шляхом грошового переказу на ім'я [PERSON]. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушує її право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України, Законом України «Про оплату праці» та обмежив право на використання його власності для задоволення своїх потреб. Відповідачем заборгованість по індексації на заробітну плату фактично не погашена, тобто не здійснивши вчасно розрахунок по заробітку при звільненні працівника, відповідно до статті 117 КЗпП України, відповідач несе матеріальну відповідальність перед позивачем у межах середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата позивача складає 9,46 грн. х 8 годин (40-часовий робочий тиждень) = 75,68 гривень. За період затримки розрахунку позивачу підлягає к виплаті 71063,52 грн. (75,68 х 939 робочих днів з 12 червня 2009 року по 11 березня 2013 (день подання позовної заяви), однак фактичного розрахунку на час подання позовної заяви відповідач не провів. Відповідач на час звернення до суду фактично не розрахувався з позивачем, перебіг тримісячного строку не почався та позивачем положення статті 233 КЗпП України не порушено. Тому на підставі вищевикладеного позивач звернувся з даним позовом до суду і просить стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» заборгованість по заробітній платі в розмірі 26,65 гривень, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12 червня 2009 року по день винесення рішення. Пізніше позивачем було подано до суду заяву щодо уточнення її позовних вимог до [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» де вона зазначила, що в відповідачем заборгованість по заробітній платі фактично погашена 18 березня 2013 року, після подання позовної заяви до суду, тобто не здійснивши вчасно розрахунок по заробітку при звільненні працівника, відповідач несе матеріальну відповідальність перед позивачем у межах середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Період не виплати належної індексації заробітної плати з 12 червня 2009 року по 18 березня 2013 року (день фактичного розрахунку) становить 944 робочих дня. Середньоденна заробітна плата (9,46 грн. (середньогодинна заробітна плата) х 8 годин (40-часовий робочий тиждень) = 75,68 гривень). У відповідності до листів Міністерства праці та соціальної політики України № 10338/0/14-0/13 від 30.09.2008р., № 9681/0/14-07/13 від 25.08.2009р., № 9111/0/14-10/13 від 25.08.2010р., № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011р., № 9050/0/14-12/13 від 21.08.2012р. кількість робочих днів становила: З 12 червня 2009 року по 31 грудня 2009 року - 146 з 01 січня по 31 грудня 2010 року - 251 з 01 січня по 31 грудня 2011 року - 250 з 01 січня по 31 грудня 2012 року 251, з 01 січня по 18 березня 2013 року - 52, а всього 950 робочих днів. За період затримки розрахунку Позивачу підлягає виплаті 71896,00 грн. (75,68 х 950 робочих днів з 12 червня 2009 року по 18 березня 2013 (день фактичного розрахунку). Тому на підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (93403 м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, 5, код СДРПОУ 33270581) з будь - яких поточних банківських рахунків, виявлених державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь [PERSON] ([INFO], 93411 [ADDRESS]) середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2009 року по 18 березня 2013 року в розмірі 71896,00 грн. Позивач в судове засідання не зявилась, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій вказала, що справу просить розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Надала суду письмові пояснення в яких вказала, що відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, окрім голослівних тверджень представника відповідача щодо помилки в нарахуванні заробітної плати та виплати заробітної плати лише в 2013 році. Викладені відповідачем в запереченні факти нічим не підтверджені. Відповідач в своїх запереченнях в повному обсязі не визнає позовні вимоги позивача на підставі того, що нарахування заробітної плати начебто в серпні 2009 року було здійснено відповідачем помилково. Однак, в 28.01.2013 року відповідач надіслав позивачу лист-повідомлення № 162 від 22.01.2013р., про те, що за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість по заробітній платі. Повторно листом № 03уб-7/241 від 06.02.2013 року підтвердив існуючу заборгованість по заробітній платі перед позивачем. 18 березня 2013 року відповідач втретє підтвердив заборгованість по заробітній платі шляхом фактичної сплати на користь позивача заборгованості по заробітній платі шляхом поштового переказу. За таких обставин, з відповідача слід стягнути компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Період не виплати належної індексації заробітної плати з 12 червня 2009 року по 18 березня 2013 року (день фактичного розрахунку) становить 950 робочих дня в розмірі 71896,00 грн. Представником відповідача зазначається, що нарахування заробітної плати позивачу було помилкою з боку відповідача, в зв'язку з чим, позовні вимоги не визнаються в повному обсязі. Однак, в березні 2013 року відповідач сплатив в повному обсязі перед позивачем заборгованість по заробітній платі, що не заперечувалось та підтверджувалось представником відповідача. Відповідач здійснив виплату заборгованості по заробітній платі фактично 18 березня 2013 року. Таким чином, саме відповідач тривалий час письмово не повідомляв позивача про нараховану та належну їй заробітну плату, порушуючи вимоги ч.1 ст.116 КЗпП України. Вона припускає той факт, що заробітна плата була нарахована лише в 2013 році після припису Територіальної інспекції з питань праці в Луганській області і позивач не міг заявити вимогу про її виплату в момент звільнення. Правова позиція викладена колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 31.07.2013р. (справа № 6-7346св13), в якій зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку можливо лише у разі виникнення спору про розмір належних до виплати сум, що вплинуло на скасування рішення апеляційної інстанції. В даному випадку спору між [PERSON] та відповідачем про розмір належних сум заборгованості по заробітній платі відсутній, оскільки, відповідач сплатив заборгованість в березні 2013 року та сумнівів щодо розміру нарахованої та сплаченої суми заборгованості відповідачем, у позивача не має. Таким чином, при відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум, відсутні підстави для застосування ч.1 ст.117 КЗпП України в частині зменшення розміру відповідальності за час затримки. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні тим, що містяться в позовній заяві, заяві про уточнення заявлених вимог та письмових поясненнях позивача. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні заявлених вимог відмовити повністю, надав суду пояснення аналогічні тим, що містяться в письмових запереченнях на позов, де вказав, що свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що до 12 червня 2009 року вона перебувала у трудових відносинах із ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». З листа від 12.06.2013 року № 162 позивачу стало відомо, що ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» перед позивачем має заборгованість у розмірі 26,65 гривень. Пізніше листом від 06.02.2013 року № 03уб-7/241 позивачу було роз'яснено, що вказана заборгованість є індексацією. Оскільки індексація відповідно до п. 2.2.7 Інструкції із статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 є складовою заробітної плати, то на думку позивача, відповідач на підставі ст.117 КЗпП України, має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в сумі 71063,52 грн. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та незаконними. Позивач дійсно працювала на підприємстві та 12.06.2009 року її було звільнено у зв'язку з скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). В останній робочий день позивачу було нараховано та виплачено 8392,85 грн. Ця сума була отримана позивачем в касі підприємства. На день звільнення суми, які належали [PERSON] були розраховані правильно, спору щодо розміру нарахованих сум не виникало. Отже, вимоги ст.116 КЗпП України були виконані. Відповідно до абз.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, роботодавці, починаючи з березня 2003 р. зобов'язані обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації грошових доходів працівників. Підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На підприємстві заробітна плата розраховується автоматично Автоматизованою системою «Розрахунок з персоналом» ERP MS Dynamics АХАРТА 4.0. Величина індексу споживчих цін у червні місяці 2009 року перевищила поріг індексації. Дізнатися про це можливо було тільки в липні місяці 2009 року. І система автоматично нарахувала індексацію у серпні місяці 2009 року. Однак, зі змісту Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, виходить, що виплачується не індексація, як окрема сума, а у зв'язку з індексацією підвищується дохід. Тобто в даному випадку повинен був підвищитися дохід серпня місяця, але оскільки в серпні місяці 2009 року позивач не працювала, тому й підвищувати було нічого. Отже, сума в розмірі 26.65 грн. позивачу була нарахована автоматичною системою помилково. Крім того, позивач неправильно застосовує вимоги ст.117 КЗпП України, щодо розрахунку. Так, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначені розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до трудової книжки позивач [PERSON] працювала у ЗАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», її було звільнено на підставі п.1 статті 40 КЗпП України відповідно до наказу № 0092к від 12.06.2009 року. Відповідно до листа-повідомлення № 162 від 22.01.2013 року при звільненні з ЗАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем при виплаті заробітної плати у розмірі 26,65 грн. Відповідно до відповіді ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» № 03уб-7/241 від 06.02.2013 року заборгованість по заробітній платі в розмірі 26,65 грн. за ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» є індексацією та помилково ця сума заборгованості відповідачем названа «заробітною платою». Відповідно до довідки про середню заробітну плату, відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата позивача складала 9,46 грн. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст.21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В постанові № 6-77 цс 11 від 26 грудня 2011 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що перебіг передбаченого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні починається не з дня набрання чинності рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, а з наступного дня після проведення фактичного розрахунку незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи, що відповідач на час звернення до суду фактично не розрахувався з позивачем, а сплатив заборгованість по заробітній платі після звернення [PERSON] до Сєвєродонецького міського суду Луганської області, а отже, позивачем положення статті 233 КЗпП України не порушено і початком перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум, тобто з 18 березня 2013 року, що підтверджується самим позивачем та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата, це є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про оплату праці» у структуру плати входить основна та додаткова зарплата, яка включає в себе дотації, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати передбачені чинним законодавством. Відповідно пункту 2.2.7 Інструкції із статистики заробітної плати, затвердженої Наказом № 5 від 13.01.2004р. Державного комітету статистики України, сума виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників входить до фонду додаткової заробітної плати та індексація є заробітною платою в розумінні чинного законодавства України. Дана правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 708/0/4-13 від 07.05.2013р. «Про індексацію заробітної плати», в якому зазначається, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою. Таким чино встановлено, що відповідачем не було проведено остаточного розрахунку при звільнені з позивачем, тому суд вважає позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтованим. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Період не виплати належної індексації заробітної плати з 12 червня 2009 року по 18 березня 2013 року. У відповідності до листів Міністерства праці та соціальної політики України № 10338/0/14-0/13 від 30.09.2008р № 9681/0/14-07/13 від 25.08.2009р., № 9111/0/14-10/13 від 25.08.2010р., № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011р., № 9050/0/14-12/13 від 21.08.2012р. кількість робочих днів становила: З 12 червня 2009 року по 31 грудня 2009 року - 146 з 01 січня по 31 грудня 2010 року - 251 з 01 січня по 31 грудня 2011 року - 250 з 01 січня по 31 грудня 2012 року 251 з 01 січня по 18 березня 2013 року - 52, а всього 950 робочих днів. У відповідності до ч.1 ст.50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 год. на тиждень. Оскільки середньогодинна заробітна плата позивача складає 9,46 грн., що підтверджується довідкою наданою відповідачем, то середньоденна заробітна плата позивача складає 9,46 грн. х 8 годин (40-часовий робочий тиждень) = 75,68 гривень. Нарахування виплат регулюється пунктом 8 Порядку, відповідно до якого середньоденний заробіток множиться на число робочих днів, тому за період затримки розрахунку позивачу підлягає виплаті 71896,00 грн. (75,68 грн. х 950 робочих днів). Вказане також підтверджуються і розрахунками позивача наведеними в заяві про уточнення позовних вимог. Таким чином, суд вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору у відповідності до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України суму судових витрат необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved