Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнила, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS];скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 житлового будинку [ADDRESS]; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.2002 року, виданого на ім'я [PERSON] після смерті дружини [PERSON]; визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області 6 грудня 2006 року за реєстровим №2197. В обґрунтування своїх вимог позивачка покликається на такі обставини: [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] та батько позивачки, відповідач по справі [PERSON], 10.11.1992 року отримав свідоцтво про право на спадщину, видане Пустомитівською державною конторою. Таке свідоцтво було видане тільки [PERSON], незважаючи на наявність двох дітей у спадкодавця, відсторонивши їх від спадщини померлої. Відповідно до цього свідоцтва єдиним спадкоємцем майна [PERSON] є її чоловік [PERSON] Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складалося з житлового будинку цегляного на три кімнати, 54,8 кв.м., коридору, кухні та веранди та інших будівель, які знаходяться в [ADDRESS], зареєстрований в погосподарських книгах сільради під №675 та Львівському МБТІ в реєстровій книзі під №183, належних померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності н житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної ради народних депутатів від 18.06.1987 року №288; грошового вкладу разом з процентами та спецрахунку до нього, який знаходиться в ощадкасі №6381/034 в с.Давидів Пустомитівського району Льввської області та рахунку [NUMBER], належного померлій на підставі ощадної книжки, виданої вищевказаною установою. Позивач вказує, що у вищевказаному будинку проживає з народження, після смерті матері вона з батьком проживала та була зареєстрована в цьому будинку та не знала, що батько після смерті матері оформив тільки на себе право власності на майно. В грудні 2006 року до позивачки потрапили документи, що підтверджують оформлення [PERSON] права власності на спадкове майно, укладення договору дарування спадкового житлового будинку на користь внука, сина брата позивачки, [PERSON], у зв'язку з чим позивачка звернулась з позовом до Пустомитівського районного суду про скасування неправильно вчиненої нотаріальної дії та визнання права власності, який знаходився на розгляді в суді з 22 грудня 2006 року, проводилися засідання, а в лютому 2012 року її було повідомлено судом про втрату судового провадження. 16.02.2012 позивач подала до того ж суду заяву про відновлення втраченого судового провадження, але 23.01.2013 року судом було відмовлено у задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження, оскільки таке провадження втрачено до закінчення судового розгляду, тому, вважає, що пропущений нею строк на подання позовної заяви повторно з поважних причин. Позивачка вказує, що діями відповідача якими її було усунуто від спадкування, грубо порушено її право, як неповнолітньої дитини на час смерті матері на обов'язкову частку у її спадковому майні, від якого вона не відмовлялася. А тому, на підставі наведеного позивачка просить позов задоволити. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання з'явилася, заявлений позов підтримала повністю та просить задоволити. Відповідачі та їх представник [PERSON] в судове засідання з'явилися, проти заявленого позову заперечили, просять у задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідачем [PERSON] подано заяву, в якій він просить застосувати, при прийнятті рішення, позовну давність та відмовити у позові. Проаналізувавши покази представника позивача, відповідачів, їхнього представника та матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог, знайшли своє часткове підтвердження у представлених суду доказах, тому суд вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення. У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] ввід 01.08.191 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок на три кімнати, 54,8 кв.м., коридору, кухні та веранди та інших будівель, які знаходяться в [ADDRESS], зареєстрований в погосподарських книгах сільради під №675 та Львівському МБТІ в реєстровій книзі під №183, належних померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної ради народних депутатів від 18.06.1987 року №288. Судом встановлено, що 10.11.1992 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори відповідачу [PERSON], видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок в цілому. Згідно із ст.ст. 524, 529, 530 ЦК УРСР в ред.1963 р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом та при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Судом встановлено, що окрім відповідача [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом майна [PERSON] були її діти, які на час відкриття спадщин були неповнолітніми, а саме : позивачка - [PERSON] факт родинних відносин першої лінії споріднення стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.12.1977 року та син спадкодавці, а позивачки рідний брат - [PERSON] Згідно довідки №762 від 11.06.2013 року, виданої Давидівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, позивач згідно погосподарських книг з народження до дня смерті матері [PERSON] проживала в [ADDRESS] разом з матір'ю в одному будинку. Відповідно до ст.ст.527,529 ЦК УРСР в ред.1963 р. спадкоємцями є діти померлого, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Крім цього, згідно із ст.ст. 548,549 ЦК УРСР в ред.1963 р. для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31.10.1975 року, чинної на час існування спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця. Таким чином, позивачка [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном в порядку ст.549 ЦК УРСР в ред.1963 р., що підтверджується записами в будинковій книзі про приписку, при цьому ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] оформив право власності на спадкове майно та уклав договір дарування спадкового житлового будинку на користь внука, сина брата позивачки, [PERSON], що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13135783 від 04.01.2007 р. та договором дарування вказаного вище житлового будинку. Позивач звернулась з позовом до Пустомитівського районного суду про скасування неправильно вчиненої нотаріальної дії та визнання права власності, який знаходився на розгляді в суді з 22 грудня 2006 року, проводилися засідання, а в лютому 2012 року її було повідомлено судом про втрату судового провадження. 16.02.2012 позивач подала до того ж суду заяву про відновлення втраченого судового провадження, але 23.01.2013 року судом було відмовлено у задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження, оскільки таке провадження втрачено до закінчення судового розгляду. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.406 ЦПК України судове провадження, втрачене до закінчення судового розгляду, не підлягає відновленню. Заявник може у цьому разі пред'явити новий позов. Таким чином, строк позовної давності пропущений позивачкою з поважних причин. З урахуванням встановлених судом фактів та обставин, суд приходить до висновку, що свідоцтво видане на ім'я [PERSON] на все спадкове майно, порушує права позивачки на володіння та користування належною їй часткою у спадковому майні [PERSON], а тому є недійсним в 1/3 частині. За змістом ст.1301 ЦК України, якщо свідоцтво про право на спадщину на частку спадкоємця було видано іншим особам, то судовий захист їх прав може здійснюватися шляхом визнання таких свідоцтв про право на спадщину частково (або повністю) недійсними та визнання за ними права на відповідну частину спадкового майна. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оскільки при укладенні договору дарування [PERSON] розпорядився не лише належним йому майном, а й частиною, на яку відкрилася спадщина, що порушує права позивачки, яка прийняла спадщину в порядку ст.549 ЦК УРСР, даний договір підлягає визнанню недійсним в 1/3 його частині, яка відповідає частці позивачки в спадковому майні серед осіб, які прийняли спадщину. Крім того, відповідно до п.19 ППВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Згідно із ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] вважається такою, що на законних підставах прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] таким чином, набула право власності на спадкове майно, суд приходить до переконання, що права позивачки [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання права власності на відповідну частку у спадковому майні матері [PERSON] яка померла [INFO].

Outcome: approved