Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в м. Кривому Розі. В обґрунтування якого посилається на те, що йому та його матері [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло №Ц-46 від 19.01.1996 року на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] в м. Кривому Розі. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належної їй частки вказаної квартири, однак він не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позаяк проживав у зазначеній квартирі до смерті матері та продовжив у ній проживати і після її смерті, а тому вважав, що фактично прийняв спадщину. У жовтні 2013 року він все ж таки звернувся до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за отриманням Свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], однак отримав відмову у зв'язку з тим, що не була проведена державна реєстрація правовстановлюючого документу та йому було рекомендовано звернутися до суду. Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, згідно Свідоцтва про право власності на житло №Ц-46 від 19.01.1996 року [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] в м. Кривому Розі (а.с.13). [PERSON] є матір'ю позивача, що підтверджується Свідоцтвом про його народження (а.с.15). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.14). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки зазначеної квартири. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Так, у зв'язку з тим, що судом не встановлено ніякої домовленості між співвласниками про інший розмір часток в приватній спільній сумісній власності у вигляді належної їм квартири, суд доходить висновку, що частка кожного із співвласників у цій квартирі є рівною та складається із 1/2 її частки. Разом з тим, позивач не звертався до нотаріальної контори з приводу прийняття зазначеної спадщини, оскільки проживав у вказаній квартирі до смерті матері та продовжив у ній проживати і після її смерті, а тому вважав, що фактично прийняв спадщину (а.с.18). У жовтні 2013 року позивач, як спадкоємець першої черги після смерті матері, все ж таки звернувся до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за отриманням Свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], однак отримав відмову у зв'язку з тим, що не була проведена державна реєстрація правовстановлюючого документу та йому було рекомендовано звернутися до суду (а.с.12). Згідно Довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 02.08.2013 року квартира [ADDRESS] в м. Кривому Розі на праві приватної спільної сумісної власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України 2004 року застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Судом установлено, що позивач фактично вступив у володіння зазначеною спадщиною одразу після смерті своєї матері, тобто фактично прийняв її та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, тому суд уважає, що до даних цивільних відносин також повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а саме положення його статей 548 та 549, згідно з якими для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, судом установлено, що позивач, будучи спадкоємцем за законом першої черги після матері, прийняв вказану вище спадщину, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном та зробив це протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved