Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

15 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який був уточнений та в якому зазначає, що вона являється власником житлового будинку в [ADDRESS], згідно договору дарування від 06.07.1992 року за реєстраційним № 76. Донька позивачки - [PERSON], з 08 грудня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем, тому позивачка прописала їх у вищевказаному житловому будинку, підтвердженням чого є запис в домовій книзі. 11 червня 2013 року шлюб між донькою позивачки та відповідачем було розірвано на підставі зачоного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області по справі №2/323/406/13. Відповідач з моменту розлучення не проживає у вищевказаному житловому будинку. Підтвердженням того факту, що відповідач не проживає за місцем реєстрації є акт обстеження фактичного проживання сім"ї від 06.09.2013 року, складеного депутатами Комишувахської селищної ради Оріхівського району та свідками, а також довідка Комишувахської селищної ради Оріхівського району Запорізької області за №1278 від 06.09.2013 року. Всі витрати по утриманню будинку несе позивачка та її донька, крім того, вона вимушена сплачувати додаткові кошти за особу, що зареєстрована в будинку, але фактично не проживає та жодних витрат по утриманню не несе. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року за №35, затверджено Тимчасовий порядок реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, відповідно до п.2 якої реєстрація фізичних осіб проводиться за місцем проживання, визначення якому надано в п.3 Постанови: "Місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення), за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах, передбачених законодавством України". Згідно зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно правила ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона не користується ним без поважних причин більше ніж шість місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається зі ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження свом майном. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність реєстрації відповідача у житлі, належному позивачці на праві приватної власності порушує гарантоване Конституцією та іншими законодавчими актами України, право власності, а саме: позивачка сплачує комунальні послуги за відповідача, тощо. У відповідності з вимогами п.14 Тимчасового порядку зняття з реєстраційного обліку у разі відсутності заяви фізичної особи, може бути проведено лише на підставі рішення суду. Позивачка прохає визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а також скасувати його реєстрацію у вказаному будинку. Позивачка в судове засідання не з"явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, повноваження на представлення її інтересів надала юристу [PERSON], свої позовні вимоги підтримує. В судовому засіданні Представник Позивачки на позові наполягає, прохає його задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно, у встановлений законодавством спосіб, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Згідно ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в позові вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Звертаючи увагу, що Відповідач повторно не з'явився, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі чого судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, про що Представник позивачки не заперечує. Суд, заслухавши Представника позивачки, розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову. Судом в судовому засіданні було встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням, договором дарування від 06.07.1992 року за реєстраційним №76 та технічним паспортом на жилий будинок (а.с.3,4,5). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] донька позивачки перебувала у шлюбі з відповідачем (а.с.10), однак заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 червня 2013 року шлюб між ними розірвано.(а.с.11). Те, що Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак там не проживає і комунальні послуги не сплачує, знаходить своє підтвердження згідно довідки Комишувахської селищної ради Оріхівського району Запорізької області №1278 від 06.04.2013 року (а.с.6), домової книги (а.с.8-9) та акту обстеження фактичного проживання сім"ї від 06.09.2013 року виданого Комишувахською селищною радою Оріхівського району Запорізької області року (а.с.7). В контексті ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно правила ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона не користується ним без поважних причин більше ніж шість місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року передбачено, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статей 71,72, 116, 156 ЖК, ст.405 ЦК). Вирішуючи питання в частині позовних вимог щодо зняття з реєстрації відповідача, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, так як вимоги про покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial