Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

В липні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") пред'явило в суді позов до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 13 лютого 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № ROМWSE00002336, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. В зв'язку з цим, станом на 03.07.2013 року утворилася заборгованість в розмірі 22744,94 гривні. Просить суд стягнути з [PERSON] 22744,94 гривні заборгованості за договором та 229,40 грн. судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Просив суд застосувати до вимог про стягнення заборгованості із [PERSON] загальну позовну давність у три роки, на підставі чого відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволенню не підлягає, з наступних підстав. В підтвердження заявлених у позовній заяві вимог позивач надав суду договір № ROМWSE00002336 від 13 лютого 2006 року та розрахунок заборгованості станом на 03.07.2013 року (а.с. 6-7; 4-5). Враховуючи письмові докази подані позивачем, суд приходить до висновку, що взяті на себе зобов'язання за договором № ROМWSE00002336 ПАТ КБ «Приватбанк» виконало повністю, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості із [PERSON]. Разом з тим, суд вважає підставними та такими,що підлягають задоволенню доводи представника відповідача щодо застосування строків загальної позовної давності. Так, згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч.1,5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, з п.1.1. договору № ROМWSE00002336 від 13 лютого 2006 року вбачається, що Банк надав позичальнику ([PERSON]) строковий кредит на строк по 13.02.2009 року (а.с. 6). Отже, визначений договором трьохрічний строк виконання зобов'язань сплив 13.02.2012 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що початок строку перебігу позовної давності почався з 13.02.2009 року і закінчився 13.02.2012 року. Позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» датована 03.07.2013 р., а надійшла до суду 17.07.2013 р., про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції суду (а.с.3,2). У п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Позивач, у свою чергу, заяви про поновлення пропущеного трирічного строку позовної давності суду не надавав, жодних причин поважності пропуску строку не навів. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене, на підставі ст. 629,1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed