Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, мотивуючи тим, що в період з 1985 року по 2005 рік працював на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час входять до складу ДП «Львівугілля». Через неналежне забезпечення роботодавцем безпечних умов праці він захворів на хронічне професійне захворювання: антракосилікоз І ст., хронічний бронхіт, емфізема легень ІІст.. 18.05.2005 року дирекцією шахти «Відродження було складено акт розслідування професійного захворювання яким зроблено висновок про шкідливі умови праці, які в основному пов'язані із контактом з вугільно-породним шахтним пилом в концентрації вище ГДК, внаслідок дії шкідливих факторів мікроклімату (перепади температур, протяги, переохолодження організму). 05.10.2005 року Львівською обласною МСЕК йому вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати професійної працездатності внаслідок профзахворювання. У зв'язку із не покращенням стану його здоров'я роботодавцем (шахта «Відродження» 09.10.2006 р. було складено акт розслідування профзахворювання -поперекова крижова радикулопатія. Висновоком Львівської обласної МСЕК від 19.10.2006 р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності, з яких - 45 % по профзахворюванні - силікоз та встановлено нове професійне захворювання - поперекова крижова радикулопатія, в розмірі 15 % втрати професійної працездатності. Висновком Львівської обласної МСЕК від 14.10.2010 року йому безтерміново встановлено 60% втрати професійної працездатності з яких 45 %- професійне захворювання силікоз; 15 % - поперекова крижова радикулопатія та ІІІ група інвалідності. Рекомендовано санітарно-курортне лікування, лікування в ЛПЗ та встановлена потреба у витратах на ліки. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 60% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, отримав ІІІ групу інвалідності, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 60000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що впродовж 1985-2005 р.р. працював в підприємствах по видобутку вугілля, що на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля». 20.07.2005 року звільнений з роботи внаслідок невідповідності виконуваній роботі по стану здоров'я. У зв'язку із роботою в особливо шкідливих та важких умовах праці, захворів на хронічне професійне захворювання. 05.10.2005 р. йому вперше встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку із професійним захворюванням та 45 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванні - силікоз. А висновком МСЕК від 19.10.2006 р. йому встановлено 60 % втрати професійної працездатності. З яких 45 % по попередньо профзахворюванні та 15 % по профзахворюванні - поперекова крижова радикулопатія. Подальшими переоглядами підтверджено наявність у нього профзахворювання та інвалідності. Переоглядом Львівської обласної МСЕКвід 14.10.2010 р. йому безтерміново встановлено 60% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання (45 % - силікоз, 15% - поперекова крижова радикулопатія) та встановлена ІІІ група інвалідності. Вимушений час від часу проходити медичне лікування, через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму моральної шкоди у 60 000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача Пущик Н.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обґрунтування повідомила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Також, зазначила, що дія п.3 ст.34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» на який посилається позивач, була зупинена ЗУ Про державний бюджет на 2006 та 2007 роки. Законом «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 р. №717-V пункт 3 ст.34 даного Закону виключено, і з 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що протягом 1985-2005 років позивач працював у підприємствах по видобутку вугілля, які входять до складу ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією трудової книжки виданої на ім'я [PERSON]. У зв'язку із роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці, позивач захворів на професійне захворювання, через що був вимушений періодично звертатись за медичною допомогою, що стверджується наявними в матеріалах справи копіями виписок з історії хвороб. Згідно акту розслідування професійного захворювання форми П-4 від 05.10.2005р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умови праці і вони характеризуються умовами в основному пов'язаними контактом з вугільно - породним пилом в концентрації вище ГДК, несприятливим мікрокліматом. Названі захворювання виникли на протязі періоду роботи на підприємствах ДП «Львіввугілля». 05.10.2005 року Львівською обласною МСЕК [PERSON] вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати професійної працездатності по профзахворюванні -силікоз. У зв'язку із не покращенням стану його здоров'я, дирекцією шахти «Відродження» ДП «Львіввугілля» 09.10.2006 р. було складено акт розслідування професійного захворювання - хронічна попереково-крижова радикулопатія. Висновком Львівської обласної МСЕК, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності та 60% професійної працездатності, з яких 45 % по профзахворюванні -силікоз та 15 % професійне захворювання хр. попереково-крижова радикулопатія вперше. Після встановлення стійкої втрати професійної працездатності, [PERSON] щорічно проходив огляди у МСЕК. Якими йому підтверджували наявність у нього профзахворювання та інвалідності. Останнім переоглядом Львівської обласної МСЕК від 14.10.2010 р. позивачу безтерміново встановлена ІІІ група інвалідності та 60% втрати професійної працездатності (45 % - силікоз; 15 % хр. Попереково-крижова радикулопатія). Встановлена потреба у санітарно-курортному лікуванні, витратах на ліки) Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім цього, безпідставним є твердження представника відповідача про те, що Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п. 3 розділу ХІ ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» доповнено абзацом, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року, оскільки вказані зміни визнано неконституційними згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як встановлено судом позивачу вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності 05.10.2005р. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу по даному профзахворюванні на відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди по новому професійному захворюванні (15 % професійне захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія), яке встановлене висновком Львівської обласної МСЕК 19.10.2006 р., то такі до задоволення не підлягають, оскільки на час встановлення даного професійного захворювання, порядок відшкодування моральної шкоди регулювався ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Як вбачається з останніх, відшкодування моральної шкоди проводиться власником або уповноваженим ним органом, однак вимог про стягнення моральної шкоди з роботодавця - ДП «Львіввугілля» позивач не ставить. Тому до задоволення підлягають лише вимоги про стягнення моральної шкоди внаслідок отримання позивачем 45 % втрати професійної працездатності та ІІІ групи інвалідності, по професійному захворюванні від 20.07.2005 р. Щодо визначення розміру моральної шкоди яка підлягає стягненню з ВВД ФСНВ в м. Червонограді, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 60 000 грн. є завищеними і не відповідають дійсним обставинам справи. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, в розмірі 9000 грн.

Outcome: partial