Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

Позивач 09.11.2012 року звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] та є споживачем житлово-комунальних послуг. Однак, в порушення п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач оплату за надані послуги не вносить та станом на 16.03.2012 року утворилася заборгованість в сумі 4488 грн. 90 коп. Просили стягнути вказану суму заборгованості, приріст інфляції в сумі 3770,68 грн., 3% річних в сумі 720,93грн. та судовий збір в сумі 107,30 грн. В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю Шепеленко Н.М., підтримувала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в заяві, просила позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, та зазначив, що за вказаною адресою він не проживає, тому послуг не отримував. Надав суду фото таблиці. Крім того власником квартири [ADDRESS] він став 30.03.2007 року, а позов пред'явлений за період з 01.01.2007 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заперечення відповідача, та зазначив, що з 1 січня 2006 року Закон України «Про житлово - комунальні послуги» зобов'язує укласти договір, а з ними договір не укладався, а відтак якщо немає договору немає жодних юридичних підстав для стягнення зобов'язань по сплаті комунальних послуг, як й немає самих зобов'язань. крім того вважає, що вимоги про стягнення суми індексу інфляції, та 3% річних, не підлягають задоволенню, так як не є грошовим зобов'язанням, просив застосувати позовну давність. Свідки з боку відповідача [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вказали, що за вказаною адресою квартири [ADDRESS] послуги не надавались, а якщо надавались то неналежної якості Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача,пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до довідок СГІРФО Дебальцевського МВ УМВС України в Донецькій області відповідач [PERSON]зареєстрований в [ADDRESS]. (а.с.9). Відповідно до довідки ЦЖКГ (а.с.4) особовий рахунок по оплаті за квартирну плату та комунальні послуги відкритий на відповідача - [PERSON][NUMBER](а.с.5). В судовому засіданні було встановлено, що право власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було нотаріально посвідчено 05.03.2007 року, що підтверджується витягом з про реєстрацію права власності № 14456605 від 30.03.2007 р.(28-31). Так, відповідно до нарахування заборгованість за комунальні послуги, наданої позивачем, відповідач має заборгованість за надані послуги квартплату, в розмірі в сумі 4488 грн. 90 коп за період: на 1.01.2007 року - 2069,39 грн., та з 1.01.2007 року по 16.03.2012 року - 4488,90 грн. (а.с.5,6). Статтями 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Власником приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Таким чином, обов'язок по сплаті житлово - комунальних послуг покладений на власників житлових приміщень або їх наймачів, які отримують житлово - комунальні послуги від суб'єкта господарювання. Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистими немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Так, як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] . є власником квартири [ADDRESS] з 30.03.2007 року(а.с.19) Таким чином, враховуючи те, що обов'язок по оплаті житлово - комунальних послуг, постачальником яких є ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» в особі відокремленого підрозділу Миронівська ТЕС, у відповідача виник з моменту набуття права власності на квартиру [ADDRESS], а саме з 30.03.2007 року, то відповідно вимоги позивача про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги за період з 01.01.2007 року по 30.03.2007 року на суму 2190 грн. 44 коп. є необгрунтованими. Відповідно до п. 3 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, за власником житлового будинку органом місцевої державної влади закріплюється прибудинкова територія; згідно з п.4 вказаних Правил власник житла за рахунок власних коштів оплачує всі витрати, пов'язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. П. п. 17, 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, встановлений обов'язок власників, наймачів та орендарів житлових приміщень своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за житло або оренду квартири, комунальні послуги та інші. Відповідно ж до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених законом. В своїх запереченнях відповідач [PERSON] зазначає, що він не повинен сплачувати за житлово - комунальні послуги через те, що між ним і позивачем договір про надання послуг не укладався. Однак суд відхиляє дані доводи відповідача з таких підстав. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України (в тому числі і з юридичних фактів). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, сплатити гроші тощо). З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату комунальних послуг, проте позивач з відповідачем, фактично, знаходилися в договірних відносинах по наданню житлово-комунальних послуг і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідач був споживачем цих послуг та не виконував зобов'язання з їх оплати. Відповідно до ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Статтями 19, 21, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дійсно, передбачено укладання між споживачем та виконавцем письмового договору на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору. Проте відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ні ЦК України, ні ЖК України, ні Законом України «Про житлово-комунальні послуги», не передбачені випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, а тому відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не свідчить про відсутність між ними договірних правовідносин щодо надання послуг з квартплати. Щодо заявленого позивачем періоду стягнення заборгованості: з 1.01.2007 року по 16.03.2012 року, суд вважає наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем в судовому засіданні було зроблено заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Так, до суду позивач з вказаною позовною заявою звернувся у листопаді 2012 року. З матеріалів справи також вбачається, що позивач звертався до суду 15 червня 2012 року з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідачів за період з 01.01.2007 року по 16.03.2012 року на суму 4488,90 грн. (а. с.104) Тобто перебіг строку позовної давності було перервано, і позивач має право на звернення з вимогами про стягнення заборгованості, починаючи з 15.06.2009 року. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги за період з 1.01.2007 року по 15.06.2009 року на загальну суму 2690,5 грн. подані поза строками позовної давності, а про невнесення відповідачами плати за надані комунальні послуги позивач мав дізнатися наступного місяця після невнесення такої плати, тому суд вважає, що позовна давність підлягає застосуванню, а у задоволені позову в частині стягнення заборгованості за вказаний вище період слід відмовити. Таким чином, стягненню підлягає заборгованість за період з 15 червня 2009 року по 16 березня 2012 року у розмірі 1798,4грн. (4488,9 грн. - 2690,5грн.), оскільки зазначена сума нарахована відповідно до діючих тарифів за дану послугу і розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунками.(а.с.5) Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідач просив відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення три відсотки річних та інфляційних витрат і при цьому виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які склалися між сторонами, оскільки предметом їх угоди є не грошові зобов'язання, з чим не можна погодитись. Судом встановлено, що між сторонами виник спір стосовно виконання договору про надання житлово-комунальних послуг, а відповідачі - своєчасно оплачувати надані їм послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Відтак договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з аналізу норм ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. З ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї, а тому грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить існуючий між сторонами договір про надання житлово-комунальних послуг, оскільки ним установлена ціна договору - вартість наданих житлово-комунальних послуг відповідно до тарифів. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов'язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Враховуючи викладене, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, право виконавця (кредитора) Публічного акціонерного товариства «Донецькобленерго» вимагати від замовника (боржника) [PERSON] грошей за надані виконавцем послуги на його користь відповідає кореспондуючий обов'язок замовника сплатити ці гроші. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. На підставі викладеного, суд вважає за потрібне стягнути суму інфляційних витрат з урахуванням позовної давності за період з 15 червня 2009 року по 16 березня 2012 року у розмірі, та 3% річних. Так, 3 % річних від суми 1798,4 грн. за період з 15.06.2009 року по 16.03.2012 року, складає: 1798,4 х 1005 х 3%:100%:365= 148,55 грн., де: 1005 - кількість днів прострочення. З урахуванням індексу інфляції сума боргу становить: 1798,4 х1,2018 - 1798,4 = 362,93 грн., де 1.2018 - сукупний індекс інфляції Всього з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню: сума інфляційного збільшення 362 грн. 93 коп., 3% річних в сумі 148 грн. 55 коп. Клопотання позивача про поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню, так як поновлення строку позовної давності не передбачено законом. В силу ст.88 ЦПК України враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 53.65 грн. На підставі ч.2 ст.625 ЦК України, ст. ст.162 ЖК України, ст.ст. 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та

Outcome: partial