Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

30. 08. 2013 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ДЗОВ «Примор’я» про стягнення заборгованості по заробітній платі, що складається з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, а також за затримку розрахунку при звільненні, за період з листопада по грудень 2009 року, 2010 – 2012 роки у розмірі 278997, 20 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 09. 03. 1993 по 22. 02. 2010 позивач [PERSON] працював у ПАТ «ДЗОВ «Примор’я» на посаді директора та заступника директора по виховній роботі. В період з 23. 02. 2010 по 22. 07. 2010 позивач працював у вказаному товаристві на підставі трудової угоди. З 23. 07. 2010 по 12. 11. 2013 позивач працював на посаді заступника голови правління ПАТ «Дитячій заклад оздоровлення та відпочинку «Примор’я». 12. 11. 2010 його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказує, що при звільненні йому не було проведено повний розрахунок. Також зазначає, що через несвоєчасний розрахунок він має право на стягнення з відповідача на його користь заборгованості за затримку розрахунку. Вказані підстави стали підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 16. 12. 2013 провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ «ДЗОВ «Примор’я» про стягнення заборгованості по заробітній платі (нарахованої, але не виплаченої, а також за затримку розрахунку при звільненні) за вересень, жовтень, листопад 2009 року та серпень, листопад 2010 року закрито. До судового засідання позивач не з’явився, суду надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з’явився, про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно, причин неявки суду не повідомив, відповідно до ст. 224 ЦПК України справа розглядалась за його відсутності, з ухваленням у справі заочного рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що з 09. 03. 1993 по 22. 02. 2010 позивач [PERSON] працював у ПАТ «Дитячій заклад оздоровлення та відпочинку «Примор’я» на посаді директора та заступника директора по виховній роботі. З 22. 02. 2010 позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. З 23. 02. 2010 по 22. 07. 2010 позивач працював у ПАТ «Дитячій заклад оздоровлення та відпочинку «Примор’я» на підставі трудової угоди з заробітною платою 3220 грн. за місяць. 23. 07. 2010 позивача було прийнято на посаду заступника голови правління ПАТ «Дитячій заклад оздоровлення та відпочинку «Примор’я». 12. 11. 2010 позивача [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивачеві було видано трудова книжка, але не було проведено повний розрахунок. Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 29. 08. 2012 задоволено позов [PERSON], постановлено стягнути з ПАТ «Дитячій заклад оздоровлення та відпочинку «Примор’я» 35760, 96 грн. в рахунок заборгованості по заробітній платі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 26. 12. 2012, змінено рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 29. 08. 2012, зменшено розмір стягнутої судом заборгованості по заробітній платі (нарахованої, але не виплаченої) з 35760, 96 грн. до 13766, 67 грн. Зазначеним рішенням вирішено позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі (нарахованої, але не виплаченої, а також за затримку розрахунку при звільненні) за вересень, жовтень, листопад 2009 року та серпень, листопад 2010 року. Відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов’язані надати докази та довести ті обставини, які обгрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним вище рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що заробітна плата позивачу нарахована, але невиплачена за вересень, жовтень, листопад 2009 року та серпень, листопад 2010 року. Цим же рішенням встановлено, що заробітна плата позивачу за грудень 2009 року, січень, лютий, вересень, жовтень 2010 року не нараховувалася. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В той же час предметом розгляду даної справи не є позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, оскільки такі вимоги за вересень, жовтень, листопад 2009 року та серпень, листопад 2010 року вже розглянуто іншим судом, рішення якого вступило в законну силу, а за грудень 2009 року, січень, лютий, вересень, жовтень 2010 року, як встановлено судом апеляційної інстанції (а тому не доказуються) вона не нараховувалася. До інших вимог позивача (про стягнення заборгованості по заробітній платі за час затримки розрахунку з листопада по грудень 2009 року, 2010 – 2012 роки) застосовуються вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно з якою працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що у строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивач до суду не звернувся, а звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробіної плати (тобто з вимогами, щодо яких вже є рішення суду), та стягнення заборгованості по заробітній платі за час затримки розрахунку за період з листопада по грудень 2009 року, 2010 – 2012 роки тільки 30. 08. 2013. В пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 06. 11. 92 N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз’яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Перевіривши причини пропуску позивачем строку звернення до суду, суд вважає неможливим його поновити, з огляду на те, що поважних причин пропуску строку судом не встановлено, а оскільки з дня ухвалення судом апеляційної інстанції (з 26. 12. 2012) минуло більш як 9 місяців, то позивач мав достатньо часу для звернення до суду з відповідним позовом, якщо вважав що його трудові права було порушено відповідачем. За такого, суд дійшов висновку про відмову задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed