Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області звернулася позивач з вищезазначеним позовом до відповідача , обґрунтувавши свої вимоги тим, що вони знаходились в шлюбі з відповідачем з 09.09.1996 року.З її згоди відповідач 26.10.2004 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Вона є основним квартиронаймачем вказаного приміщення. Після розірвання в 2008 році шлюбу ,відповідач проживає в іншому місті ,жодного разу не з"являвся в спірній квартирі , де вона проживає і всі обов"язки ,що випливають з договору найму житлового приміщення покладені тільки на неї. На даний момент місцезнаходження відповідача їй не відомо.На підставі ст.ст.71,72 Житлового кодексу України просить визнати відповідача таким,що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги,пояснила,що квартира за адресою: [ADDRESS] була набута в період шлюбу з відповідачем .Але оскільки він не оплачує комунальні послуги вона вважає,що необхідно „виписати" його з квартири. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав,пояснив,що квартира була набута в шлюбі отже він має право на ? її частку.Він знаходився в містах позбавлення волі ,після того як повернувся не зміг вселитися в квартиру оскільки був поміняний замок і позивач вселила в квартиру свої родичів. Згоден платить свою частку комунальних платежів ,але за тієї умови ,що буде проживати в квартирі.Іншого житла в нього немає Заслухавши сторони ,дослідивши матеріали справи ,суд прийшов до наступного. Судом встановлено,що сторони з 09.09.1996 року по 04.10.2013 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб-а.с.20,свідоцтво про розірвання шлюбу-а.с.8). В період знаходження у шлюбі позивач уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 24.12.2000 року-а.с. 6 )що не осопорювалось сторонами у судовому засіданні. В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач (довідка-а.с.18) Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.60 СК України ,майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст.63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 41, 47 Конституції України , ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ст. 316- 319, 321 Цивільного Кодексу України , визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже ,суд приходить до висновку ,що квартира,розташована за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін. Таким чином посилання позивача на те,що відповідач не виконує обов"язки ,що випливають з договору найму житлового приміщення та на те,що вона є основним квартиронаймачем зазначеної квартири ,на увагу суду не заслуговують. Крім того позивач в судовому засіданні не змогла обгрунтувати свої посилання на ст.ст. 71,72 Житлового кодексу України . Суд вважає,що в даному випадку не можуть бути застосовані в якості правового обгрунтування положення ст. ст.71,72 Житлового кодексу України, оскільки вони розповсюджуються на жилі приміщення ,які знаходяться в будинках державного і громадського житлового фонду ,а квартира за адресою: [ADDRESS] знаходиться в приватній власності. Суд зазначає,що не сплата комунальних платежів відповідачем.,не є підставою для позбавлення його користування житловим приміщенням, яке знаходиться в його та позивачки спільній сумісній власності. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то відповідач як власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном . Отже,суд вважає позов необґрунтованим та таким,що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed