Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-02 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому посилалася на те, що вона є матір»ю відповідача. Під час розгляду іншої справи в Шевченківському райсуді м.Чернівці їй стало відомо, що вона подарувала синові 61/100 частину будинку [ADDRESS], а 10 лютого 1997 року її нині покійний чоловік подарував синові 39/100 частин цього ж будинковолодіння. Двом синам її колишній чоловік допоміг отримати земельні ділянки для будівництва і, оскільки вони з ним допомагали синам в будівництві, домовлялися, що вона підпише договір довічного утримання з сином - [PERSON], і 9 травня 2001 року уклала з ним договір дарування, тексту якого не читала, їй вголос ніхто не читав, вона гадала, що в договорі передбачені всі права і обов»язики, про які вони домовлялися, і по нинішній час вона вважала, що підписала договір довічного утримання, а не договір дарування. Крім того, вона є румункою та погано розуміє українську мову. Вона є людиною пенсійного віку дитиною війни, постійно хворіє, просила визнати недійсним договір дарування буд.[ADDRESS], укладений 9 травня 2001 року між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, пославшись на обставини, вказані у позовній заяві, і пояснили, що з 2001 року по 25 липня 2012 року все було нормально, позивачка проживала у різних місцях, а на даний час проживає у своєї доньки. По [ADDRESS] не могла проживати через постійні конфлікти із своїм чоловіком, який виганяв її звідти. Після смерті чоловіка вона з донькою думали, що вони перейдуть на проживання в цей будинок. Про те, що був укладений договір дарування їй стало відомо 25 липня 2012 року. На даний час у позивачки немає свого житла, а син її до цього будинку на проживання не впускає. Відповідач позивачці ніколи не надавав ніякої допомоги. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що позивачка ніколи не зверталася до відповідача з приводу надання їй матеріальної допомоги чи виконання будь-яких умов договору довічного утримання, а знала про те, що вона підписувала саме договір дарування. До подання цього позову позивачку спонукала рідна сестра відповідача - [PERSON] (одна з представників позивачки в судовому засіданні). Позивачка дійсно є румункою, але володіє, розуміє та розмовляє українською мовою, і вона сама стала ініціатором дарування своєї частини спірного будинку, право власності на яку набула в результаті розподілу майна подружжя після розірвання шлюбу з батьком. Крім цього пояснили, що позивачкою не надано жодного доказу, який би вказував на неналежне виконання своїх обов»язків нотаріусом при посвідченні договору дарування. Під час цього позивачці ніхто нічим не погрожував, у відношенні до неї не було ніякого обману, насильства, погрози, і з 2001 по 2012 рік позивачка не пред»являла ніяких претензій до відповідача. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов необгрунтований і до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що дійсно, між сторонами був укладений договір дарування 61/100 частини будинку [ADDRESS], що стверджено його копією, поясненнями сторін. При цьому сторони по даному договору при його укладанні стверджували, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і відповідає дійсним намірам сторін, що вбачається з тексту оспорюваного договору. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами, зокрема, є помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивотей і якості речей, які значно знижують її цінність, або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною, або збігу тяжких для сторони обставин, і наявності їх безпосереднього зв»язку з волеявленням сторони укласти угоду на вкрай не вигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Проаналізувавши всі надані сторонами докази, суд доходить висновку, що при укладанні оспорюваного договору дарування дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину відповідно до вимог цивільного законодавства України, яке діяло на час укладення оспорюваної угоди, а позивачкою не надано жодних належних доказів того, що вона оспорюваний нею договір уклала помилково, гадаючи, що укладає договір довічного утримання. На надано також доказів того, що даний договір укладений нею під впливом обману з боку відповідача. Крім того, висновок суду про необґрунтованість даного позову непрямо ґрунтується на встановлених обставинах щодо часу на протязі якого (з 2001 по 25 липня 2012 року) позивачка не пред»являла вимог до відповідача, як того мав би вимагати договір довічного утримання, а тому її ствердження про те, що вона узнала, що нею укладений договір дарування, а не договір довічного утримання, за сплином часу в 11 років, виглядає безпідставно. Також висновок суду про необґрунтованість його пред»явлення ґрунтується на обставинах, які встановлені при розгляді справи №727/2997/13ц в Шевченківському райсуді м.Чернівці. Зокрема, з письмових пояснень чоловіка позивачки [PERSON] від 5 жовтня 2012 року, які є в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] подарувала свою частину будинку позивачеві.

Outcome: dismissed