Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк «Аваль», [PERSON], приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору та зобов'язання вичинити певні дії. Посилаючись на те, що 03 жовтня 2003 року між Тернопільською обласною дирекцією акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» та ПМП « Ніколя» було укладено Кредитний договір № 010/02-01/332/03 від 03.10.2003 р. на відкриття відновлювальної кредитної лінії в розмірі 23000,00 дол. США під 13 % річних на придбання продукції для підприємства «Ніколя». В подальшому між банком та Позичальником до даного кредитного договору укладались додаткові угоди про збільшення розміру кредитної лінії. 09 березня 2004 року [PERSON] в якості забезпечення виконання умов кредитного договору уклала з Банком договір іпотеки. Предметом іпотеки стало нерухоме майно,а саме квартира № 97 житловою площею 37,6 м. кв.,загальною площею 63,4 м. кв., яка розташована в м. Тернополі по [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що Позичальник своєчасно не сплачував заборгованість за кредитним договором, Банк звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], який 28 жовтня 2005 року вчинив виконавчий напис на звернення стягнення на заставне майно, а саме квартиру № 97 житловою площею 37,6 м. кв.,загальною 63,4 м. кв., яка розташована в м. Тернополі по [ADDRESS], в користь Тернопільської обласної дирекції ПАТ« Райффайзен банк «АВАЛЬ», який зареєстрував в єдиному реєстрі за № 7380. Рішенням господарського суду Тернопільської області по справі № 17/Б-878 від 11 вересня 2008 року ПМП «Ніколя» визнано банкротом і визнано погашеними вимоги кредиторів в тому числі і його борги перед ВАТ «Райффайзен банк Аваль» за його кредитним договором № 010/02-01/332/03 від 3.10.2003 р. за яким її мати виступила поручителем та надала в іпотеку їх спільне майно - квартиру, проте з нею дане питання не погоджувалось ні працівниками банку ні нотаріусом. Зобов'язання припиняються ліквідацією юридичної особи, тобто в даному випадку борг Позичальника ПМП « Ніколя» за кредитним договором перед ВАТ « Райффайзен банк «АВАЛЬ» визнаний судом погашеним. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 1856/02-2 від 30.10.2009 року підприємство ПМП« Ніколя» ліквідовано. Крім цього під час укладання іпотечного договору 09.03.2004 р. приватний нотаріус [PERSON] і банк та її мати не врахували те, що вона являється співвласником заставного майна в силу того, що згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, після смерті її батька, вона прийняла спадщину від померлого батька, так як на час його смерті вона постійно проживала та була зареєстрована в квартирі померлого її батька, яку було надано її матір'ю в іпотеку квартиру в цілому без її на це згоди. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду по цивільній справі № 2-2266/10 від 12.03.2010 р. за [PERSON] було визнано право власності на 14 частину квартири [ADDRESS], яка перебуває в іпотеці. Так, відповідно до вимог законодавства частина об'єкта нерухомості може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, також не було її згоди, як співвласника квартири яка надавалась в іпотеку, тобто даний іпотечний договір суперечить вимогам законодавства, і слід визнати договір іпотеки недійсним та застосувати наслідки недійсності. У зв'язку з тим, просить суд визнати недійсним іпотечний договір без номеру від 09.03.2004 р. укладений між ПАТ «Райффайзен банк «АВАЛЬ» та [PERSON], що був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] 09.03.2004 р. за реєстровим номером 2305 та зобов'язати приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження квартири [ADDRESS],яка була накладена на підставі договору іпотеки від 09.03.2004 року укладеного між ПАТ «Райффайзен банк «АВАЛЬ» та [PERSON](Іпотекодавець), що був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2305 ( Реєстраційний номер заборони в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 2306) зареєструвавши зняття вказаної заборони в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна з вчиненням на примірниках документів,що містять запис про накладення заборони щодо відчуження, напису про зняття заборони. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити. Представник публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк «Аваль» у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Посилаючи на мотиви та підстави викладених у запереченнях на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про визнання позову, оскільки порушено майнові права позивача. Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки у судове засідання суду не повідомили та не подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», від імені якого діяла Тернопільська обласна дирекція АППБ «Аваль» в подальшому перейменованим Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в подальшому перейменованим Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», і Приватним малим підприємством «Ніколя», укладено кредитний договір № 010/02-01/332/03 від 03 жовтня 2003 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/02-01/332/03 від 03 жовтня 2003 року, між АППБ «Аваль», від імені якого діяла Тернопільська обласна дирекція АППБ «Аваль», укладено з [PERSON] (Іпотекодавець) договір іпотеки від 09 березня 2004 року, із змінами та доповненнями від 29 березня 2004 року та 19 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу за №2305 від 09 березня 2004 року, згідно якого, було передано в іпотеку нерухоме майно: квартира [ADDRESS] в м. Тернополі, заставною вартістю в сумі 160 850 грн. Також між АППБ «Аваль», від імені якого діяла Тернопільська обласна дирекція АППБ «Аваль», та з [PERSON] укладено договір поруки від 09 березня 2004 року, та з [PERSON] укладено договір поруки від 01 жовтня 2004 року. 28 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] було видано виконавчий напис за №7380, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS] в м. Тернополі, яка належить [PERSON] для погашення заборгованості перед Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в сумі 50 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 252 500 грн. 00 коп., а також стягнуто на користь Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» сплачене державне мито в сумі 1 710 грн. 00 копійок Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 11 вересня 2008 року по справі №17/Б-878 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, і ПМП «Ніколя» ліквідовано як юридичну особу з 11 вересня 2008 року. Вимоги Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Тернопільської обласної дирекції Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 817 010,53 грн. вважати погашеними. У судовому засіданні з'ясовано, що за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] р. [PERSON], що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду №2-2266/10 від 12.03.2010 р., Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №2-1584/2011 від 28.02.2011 р., виключено з акту опису й арешту майна серії АА №004214 та звільнено з під арешту 1/4 частину квартири [ADDRESS]. 14.07.2011 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], що стверджується витягом про державну реєстрацію прав №30627508 від 14.07.2011 р. Як вбачається з положень ст. ст. 355, 356 ЦК України, майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 2 ст. 356 ЦК України). Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Судами встановлено, що на момент укладення договору іпотеки квартира [ADDRESS], яка передавалась в іпотеку, знаходились у спільній власності, після смерті [PERSON], його частку успадкувала [PERSON], яка визнала та зареєструвала за собою право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України). Однак, згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Відповідно до ст. 578 ЦК України, ст. 6 Закону України "Про іпотеку", майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Таким чином, квартира [ADDRESS], перебувала у спільній власності та могла бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральнім засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та. інтересам, їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи встановлення судом факту укладення договору іпотеки, без нотаріально посвідченої згоди всіх співвласників квартири [ADDRESS], та не виділення частки [PERSON] в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, що з огляду на положення ч. 1 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсним іпотечний договір, без номеру від 09 березня 2004 року, укладений між ПАТ «Райффайзен банк «АВАЛЬ» та [PERSON], що був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], від 09 березня 2004 року, за реєстровим номером 2305. За змістом ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про іпотеку", іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля, (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Згідно ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні зміни. У зв'язку з тим, що договір іпотеки є недійсним, суд приходить до переконання, що відсутня підстава за якої виникла іпотека на підставі якої було внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч.1 ст.317 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За даних обставин, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення права власності позивача, який не має можливості здійснювати права власності, а тому суд вважає, що слід зобов'язати приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження квартири [ADDRESS], яка була накладена на підставі договору іпотеки від 09.03.2004 року укладеного між ПАТ «Райффайзен банк «АВАЛЬ» та [PERSON] (Іпотекодавець), що був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2305, реєстраційний номер заборони в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 2306, зареєструвавши зняття вказаної заборони в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна з вчиненням на примірниках документів, що містять запис про накладення заборони щодо відчуження, напису про зняття заборони. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved