Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поновлення на роботі та зміну дати і формулювання причин звільнення, посилаючись на те, що 02.07.2012 року між нею та [PERSON] був укладений трудовий договір про прийняття її на роботу продавцем в магазин «[INFO]» із щомісячною зарплатою 1150 грн., даний договір був зареєстрований в Тальнівському районному центрі зайнятості. Крім того, нею було підписано договір про повну матеріальну відповідальність. 17.03.2013 року після проведення чергової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині була виявлена недостача, в якій [PERSON] та її чоловік повідомили їй, що вона винна в цій недостачі, через що вона більше там не працює. З 18.03.2013 року відповідач не допускав її до роботи. За час роботи в магазині зарплату позивачка отримувала від старшого продавця [PERSON], за що розписувалась в зошиті видатків. Крім того, зазначає, що відповідачка незаконно утримала з її зарплати кошти в сумі 1360 грн. за недостачу. Також вказує на те, що вона не перебувала у відпустці з 01.09.2012 року по 30.09.2012 року за період роботи з 02.07.2012 року по 02.07.2013 року, заяву на відпустку не писала, кошти не отримувала. 10.07.2013 року позивачка подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. 16.07.2013 року в Тальнівському районному центрі зайнятості трудовий договір між нею та [PERSON] було розірвано згідно наказу № 42 від 16.07.2013 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - її було звільнено за прогули без поважних причин з 18.03.2013 року. Позивачка вважає, що її звільнено незаконно, безпідставно, через що вона понесла моральні страждання, втратила нормальний сон та спокій, змушена звертатись за медичною допомогою, купувати собі ліки. Вважає, що такими незаконними діями відповідачки їй нанесені матеріальна та моральна шкода. Просить суд визнати незаконним наказ № 42 від 16.07.2013 року про припинення трудового договору між нею та ПП [PERSON] з 18.03.2013 року та поновити її на роботі на посаді продавця магазину «[INFO]» ПП [PERSON] з 18.03.2013 року; визнати дату та формулювання причини її звільнення неправильними; стягнути на її користь з відповідачки матеріальну шкоду в сумі 2522,80 грн., а саме: 1360 грн. незаконно утриманих із заробітної плати коштів, 1150 грн. за невідбуту відпустку, 12,80 грн. за придбання ліків; моральну шкоду в сумі 6000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивачка та її представник надали змінену позовну заяву, в якій просили визнати незаконним наказ № 42 від 16.07.2013 року про припинення трудового договору між позивачкою та ПП [PERSON] з 18.03.2013 року та поновити її на роботі на посаді продавця магазину «[INFO]» ПП [PERSON] з 18.03.2013 року та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати дату та формулювання причини її звільнення неправильними; стягнути на її користь з відповідачки матеріальну шкоду в сумі 5442,80 грн., а саме: 1360 грн. незаконно утриманих із заробітної плати коштів за нестачу, 1150 грн. за невідбуту відпустку, 12,80 грн. за придбання ліків і 2920 грн. за недораховану і невиплачену зарплату за період з 02.07.2012 року по лютий 2013 року; моральну шкоду в сумі 6000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, так як вважають їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими, пояснили, що наказом № 44 від 16.08.2013 року внесені зміни до наказу № 42 від 16.07.2013 року, згідно яких позивачка звільнена з роботи з посади продавця з 16.07.2013 року за здійснений з 10.07.2013 по 16.07.2013 року прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а запис в трудовій книжці від 16.07.2013 року вважати недійсним. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює в Тальнівському районному центрі зайнятості, пам'ятає, як в її присутності між [PERSON] та [PERSON] укладався, підписувався трудовий договір, вона особисто його реєструвала, з боку сторін зауважень не було. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали аналогічні покази про те, що вони працюють продавцями в магазині «[INFO]». Зарплату отримують 2 рази на місяць, яку видає старший продавець і за яку розписуються в журналі, працюють згідно графіка по 8 годин в день. В березні 2013 року за результатами проведеної в магазині ревізії товарно-матеріальних цінностей була виявлена велика нестача, під час якої були присутні всі, хто працює. Після даної ревізії [PERSON] не вийшла на роботу. До неї дзвонили і працівники магазину, і сама [PERSON], але вона не виходила на роботу, повідомила лише, що хвора, що у неї болить спина, вона не встає з ліжка, тому не може вийти на роботу. На її робоче місце іншого працівника не запрошували, її роботу розділили між всіма: за неї працювала і сама власниця магазину [PERSON], і інші продавці з магазину. До часу її звільнення з роботи [PERSON] так і не вийшла на роботу. Ніхто їй з власників магазину не погрожував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що він є співвласником магазину «[INFO]» разом із дружиною [PERSON] Після проведеної в березні 2013 року в магазині ревізії товарно-матеріальних цінностей була виявлена велика нестача. Після даної ревізії ніхто нікого не звільняв з роботи. [PERSON] самовільно 18.03.2013 року не вийшла на роботу після ревізії. Він особисто дзвонив до неї, але на роботу вона так і не вийшла, повідомила, що хворіє. До неї дзвонили і дружина, і інші працівники. В липні 2013 року її було звільнено за прогули. Особисто він не погрожував [PERSON] Заслухавши сторони, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом від 02.07.2012 року [PERSON] була прийнята на роботу до приватного підприємця [PERSON], цього ж дня між зазначеними особами було укладено трудовий договір, згідно якого [PERSON] була прийнята на роботу на посаду продавця в магазин «[INFO]», договір належним чином зареєстрований у Тальнівському районному центрі зайнятості (а.с. 8, 9, 10). До початку розгляду справи по суті відповідачкою було надано суду наказ № 44 від 16.08.2013 року, яким внесені зміни до наказу № 42 від 16.07.2013 року, згідно яких позивачка звільнена з роботи з посади продавця з 16.07.2013 року за здійснений з 10.07.2013 по 16.07.2013 року прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а запис в трудовій книжці від 16.07.2013 року слід вважати недійсним. Внесеними змінами у оспорюваний наказ роботодавець [PERSON] фактично поновила [PERSON] на роботі з 18.03.2013 року. Позивачка та її представник були ознайомлені із даними змінами, проте не використали своє право, передбачене ст. 31 ЦПК України і не змінили позовних вимог, виходячи із внесених змін до наказу про звільнення. Відповідно до ст. 129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Згідно ст.ст. 1, 10 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки на підставі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку, що на час розгляду справи змінились обставини справи та предмет позову, оскільки відповідач вніс зміни до оспорюваного наказу, а позивач в свою чергу не змінив позовних вимог, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання наказу № 42 від 16.07.2013 року про припинення трудового договору незаконним та поновлення позивачки на роботі на посаді продавця з 18.03.2013 року і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, так як внесеними змінами позивачка була поновлена на роботі з 18.03.2013 року. Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання наказу № 42 від 16.07.2013 року про припинення трудового договору незаконним та визнання формулювання причин звільнення [PERSON] з роботи неправильним суд також виходив з того, що як таке - формулювання звільнення позивачки відповідає чинному законодавству про працю. Крім того, що як було встановлено судом, а також підтверджено показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], позивачка не вийшла на роботу з 18.03.2013 року самовільно, без поважних на те причин, доказів поважності причин невиходу на роботу, підтвердження її хвороби, суду не надала. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки 1150 грн. за невідбуту відпустку, суд виходив з того, що в матеріалах справи є наказ № 25 про надання [PERSON] щорічної основної відпустки з 01.09.2012 року по 30.09.2012 року за період роботи з 02.07.2012 року по 02.07.2013 року. З даним наказом позивачка ознайомлена, про що є в наказі її підпис. Заперечення позивачки, що вона не отримувала коштів за відпустку, спростовуються її ж показами, наданими в судовому засіданні, де вона показала, що підпис в наказі про надання відпустки, а також підпис у видатковому зошиті про отримання нею коштів в сумі 1150 грн., належить їй. Дана обставина, що вона фактично знаходилась у відпустці та отримала відпускні підтверджуються також показами свідків [PERSON] та [PERSON] Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки 12,80 грн. за придбання ліків, суд виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів того, що матеріальна шкода здоров'ю спричинена відповідачкою, оскільки як вбачається з квитанцій (а.с. 28) позивачка купувала знеболювальні та гастритні препарати. Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору та інші). Відповідно до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Тому заява представника позивача про зміну позовних вимог від 13.11.2013 року, в якій заявлені позовні вимоги про недонарахування та невиплату заробітної плати, посилаючись на інші підстави, подана під час розгляду справи по суті, не може бути розглянута судом, так як є окремим предметом позову і можуть бути змінені лише до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як стверджує позивачка, із її заробітної плати були відраховані кошти в сумі 1360 грн. за недостачу, і дана обставина також встановлена рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.07.2013 року, яке набрало законної сили, тому дана обставина не потребує доказування, відповідачка не надала доказів на підтвердження того, що зазначена сума була повернута [PERSON], тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Що стосується відшкодування моральної шкоди відповідачем на користь позивачки, суд враховує наступне. Стаття 280 ЦК України зазначає, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2 п. 2 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і ця шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначила позивачка, їй було завдано моральну шкоду внаслідок її незаконного, безпідставного звільнення, через що вона понесла моральні страждання, втратила нормальний сон та спокій, змушена звертатись за медичною допомогою, купувати собі ліки. Оскільки судом відмовлено позивачці у задоволенні позовних вимог про визнання наказу про її звільнення незаконним та поновлення на роботі, а позивачка вказує що саме через такі дії відповідача зазнала моральної шкоди, тому підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 6000 грн. немає. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими, так як позивачка надала суду лише договір-доручення про надання юридичних послуг, а належних доказів про сплату 1200 грн. за такі послуги не були надані. Враховуючи вище викладене, в зв'язку з тим, що позивач не довів всіх тих обставин, на які він посилається в позовній заяві, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial