Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В ході розгляду судом було залучено Вилоцьку селищну раду в якості третьої особи. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] помер вітчим позивачки який її виховував, але офіційно не удочерив. Після його смерті залишилось спадкове майно: жилий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та компенсаційні рахунки у ПАТ філії Закарпатське обласне управління [NUMBER]. 04 квітня 2012 року [PERSON] залишив заповіт, яким все належне йому на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів позивачу, [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Заповіт складений у виконавчому комітеті Вилоцької селищної ради і зареєстрований в журналі нотаріальних дій виконкому Вилоцької селищної ради від № 80. 14 вересня 2013 року державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори відмовила в оформленні спадщини і-за того, що правовстановлюючий документ на будинок - договір купівлі-продажу жилого будинку посвідчений 28 вересня 1976 року Вилоцькою селищною радою не підписано службовою особою, яка посвідчувала договір, а тому рекомендовано звернутись до суду для встановлення права власності на майно померлого. При укладенні договору купівлі-продажу 28 вересня 1976 року по [ADDRESS] секретарем селищної ради Фегер А. було допущену технічну помилку, а саме: секретар селищної ради помилково замість того, щоб підписатись на аркуші №2 договору купівлі-продажу, підпис проставив на зворотній сторінці. Договір купівлі-продажу будинку від 28 вересня 1976 року підписаний продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], на договорі проставлена печатка Вилоцької селищної ради як на сторінці 2 договору так і на зворотній сторінці, договір зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за № №25 і зареєстрований у Виноградівському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] за реєстровим №236 від 21 жовтня 1976року. Відповідно до вимог статті 128 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу будинку, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. Вітчим позивача проживав і був зареєстрований в будинку з моменту укладення договору купівлі-продажу і до часу смерті. Отже, як випливає з викладеного, вітчим є власником спадкового будинку по договору купівлі-продажу від 28 вересня 1976 року. Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно видано 11 грудня 2012 року директором КП «Виноградівське інвентарбюро». У витягу за № 36668747 вказано, що будинок зареєстрований на підставі договору купівлі-продажу будинку від 28.09.1976 року за [PERSON], реєстраційний номер майна 338542123, номер запису 236 в книзі 3. Спадкоємцем за законом першої черги в порядку ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] є дочка померлого [PERSON], але у неї відсутнє право на отримання обов'язкової частки згідно норми статті 1241 ЦК України при спадкуванні за заповітом. Сестра позивачки взагалі не має ніяких претензій до спадкового майна. [PERSON] - дружина спадкодавця померла [INFO]. Після смерті вітчима позивача спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає. Позивачка [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], так як подала заяву у Виноградівську державну нотаріальну контору на прийняття спадщини до 6-ти місяців після смерті заповідача і постійно проживала, і в тому числі на день смерті, із спадкодавцем у спадковому будинку. У зв'язку з цим позивачка просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому також зазначає, що заявлені нею позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві (а.с.39). Відповідачка [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання також не з'явилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення позову (а.с.32). Представник третьої особи - Вилоцької селищної ради про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений належним чином своєчасно, в судове засідання також не з'явився, однак до суду подано письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника селищної ради та про те, що третя особа не заперечує проти задоволення позову (а.с.31). Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання відповідачем позову прийнято судом. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України (2003 р.). В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер вітчим позивачки який її виховував, але офіційно не удочерив (а.с.7). Після його смерті залишилось спадкове майно: жилий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та компенсаційні рахунки у ПАТ філії Закарпатське обласне управління [NUMBER] (а.с.10). 04 квітня 2012 року [PERSON] залишив заповіт, яким все належне йому на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів позивачу, [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно відповіді державного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Боричок К.В. від 14.09.2013 року за №343/01-16, позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на будинок - договір купівлі-продажу житлового будинку посвідчений 28 вересня 1976 року Вилоцькою селищною радою не підписано службовою особою, яка посвідчувала договір, та рекомендовано позивачці звернутися по даному питанню до Виноградівського районного суду із відповідним позовом (а.с.11). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). З усього вище наведеного слідує, що право власності вітчима позивачки - [PERSON] на будівлю житлового будинку розташованого в [ADDRESS] не може піддаватись сумніву, а відтак, таке може бути успадковане позивачкою [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, яка спадщину прийняла та не відмовилася від її прийняття. Крім того, у відповідності до п.5 ч.1 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. З урахуванням всього вищевикладеного, суд вважає, що існують обставини, які можуть стати підставою для визнання за позивачкою права власності на вище вказане нерухоме майно. Тому, на підставі вище наведеного, суд приходить до переконання, що за позивачкою [PERSON] слід визнати право власності на згаданий житловий будинок.

Outcome: approved