Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-17 00:00:00

15 серпня 2013 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення та вселення (а. с. 2-4). Позивач у своїй позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що після смерті свого батька - [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власницею 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Проте реалізувати свої права власника зазначеного нерухомого майна [PERSON] позбавлена можливості, оскільки в даній квартирі мешкають [PERSON], яка проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що було встановлено в судовому порядку, а також за даної адресою мешкає [PERSON] - донька [PERSON] Відповідачі ігнорують вимоги позивача щодо звільнення незаконно займаної ними квартири, у зв'язку з чим [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою та просила суд виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS], вселити [PERSON] та [PERSON] в зазначену квартиру (а. с. 2-4). У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON], у судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог позивача з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], а також пояснень наданих позивачем у судовому засіданні, [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] (а. с. 9). З рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-4355/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, про визнання права власності, копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 10-11), вбачається, що у задоволенні вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] судом було відмовлено та дане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2012 року та вступило в законну силу (а. с. 12). Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 1/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровської державною нотаріальною конторою 31 травня 2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-634. Викладене підтверджується копіями вказаного свідоцтва та витягу про з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 6, 8). 17 червня 2013 року [PERSON] звернулась до [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою щодо звільнення останніми квартири [ADDRESS] (а. с. 13, 14, 15). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 2 ст. 156 ЖК України встановлено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивач на день розгляду справи є власницею 1/4 частини квартири [ADDRESS], відповідачі самовільно та безпідставно займають приміщення зазначеної квартири, у зв'язку з чим [PERSON] позбавлена можливості реалізовувати свої права власника даного житлового приміщення, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та виселити [PERSON] та [PERSON] з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, а також вселити позивача з її малолітньою донькою до даної квартири. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України і приймаючи до уваги результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 114,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved