Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 серпня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики. Відповідно до умов договору він, передав, а відповідач отримала 22 000 доларів США з умовою їх повернення до 10 вересня 2011 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем. Проте, відповідач свої зобов'язання за договором позики виконала лише частково та повернула кошти у сумі 6373 доларів США, сума неповернутих коштів становить 15627,00 доларів США, що еквівалентно 124859,73 грн. Крім цього, на підставі п.7 Договору позики в разі прострочення повернення позики позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від заборгованої суми за кожен день прострочення, при простроченні понад 30 календарних днів також зобов'язується сплатити штраф у розмірі 30% суми позики. На підставі ст.ст. 625, 1049, 10550 ЦК України, відповідач поросить стягнути з позивача суму боргу з урахуванням пені та штрафу в розмірі 177593,73 гривень (згідно курсу НБУ гривні до долара США на день подання позовної заяви). В свою чергу відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, оскільки вказує, що реальний договір позики не укладався, відповідач при оформленні оспорюваного договору безпроцентної позики не мав наміру і не передавав їй жодних коштів на виконання умов такого договору. Позивач (відповідач по первісному позові) [PERSON] в свою чергу хоч і підписала договір позики і надала розписку, однак не мала на меті отримання і не отримувала від [PERSON] коштів у позику. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечили. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному та її представник в судовому засіданні первісний позов заперечили, пояснила, що кошти за даною розпискою передані не були, а сама розписка написана в результаті обману, тому звернулися з зустрічним позовом про визнання такого договору недійсним. Зустрічний позов підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у ньому, просить задовольнити. Розглянувши первісний та зустрічний позови, заслухавши пояснення сторін та її представників, показання свідків, дослідивши обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 10 серпня 2011 р. між позивачем за первісним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним позовом [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав 22 000 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем (а.с.4). Зазначену суму коштів, відповідач зобов'язалася повернути до 10.11.2011 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України передбачає обов'язок позичальника повернути позику, так, згідно вказаної статті, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. На момент звернення позивача за первісним позовом [PERSON] до суду, відповідач [PERSON] зобов'язання за договором позики виконала лише частково та повернула кошти у сумі 6373 доларів США, сума неповернутих коштів становить 15627,00 доларів США. В силу положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім цього, на підставі п.7 Договору позики в разі прострочення повернення позики позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від заборгованої суми за кожен день прострочення, при простроченні понад 30 календарних днів також зобов'язується сплатити штраф у розмірі 30% суми позики. На підставі ст.ст. 625, 1049, 10550 ЦК України, відповідач поросить стягнути з позивача суму боргу з урахуванням пені та штрафу в розмірі 177593,73 гривень (згідно курсу НБУ гривні до долара США на день подання позовної заяви). Згідно з наданим позивачем [PERSON] розрахунком, сума боргу в національній валюті відповідно до курсу долара США, встановленого НБУ на день подання позовної заяви, становить 124859,73 гривень основного боргу та 52734,00 гривень - штрафних санкцій. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що первісний позов є підставний та обґрунтований і підлягає до задоволення. Щодо зустрічного позову, то слід відзначити наступне. Відповідач по первісному позові та позивач по зустрічному позові [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначає, що 08 серпня 2011 року [PERSON], представившись їй роботодавцем її сина [PERSON] та менеджером ТОВ «Стек Комп'ютер» повідомив, що останній отримав у вказаному ТОВ під реалізацію велику кількість ноутбуків та телевізорів загальною вартістю 30 000 доларів США, яку зі слів позивача [PERSON] не повернув. Враховуючи такі обставини вона пообіцяла [PERSON] віддати хоча б частину коштів. На наступний день подала в банк АТ «Банк «Фінанси та кредит» заяву про дострокове повернення депозитних коштів та отримала грошові кошти розміром 57011, 34 грн., додала ще 600 гривень із своєї заробітної плати та віддала [PERSON] суму 57611,34 грн., що було еквівалентно 7200 доларів США. В подальшому уклала з позивачем договір безпроцентної позики та написала боргову розписку на решту суми, а саме на 22800 доларів США. ЇЇ син [PERSON], дізнавшись про договір позики та боргову розписку пояснив, що [PERSON] йому дійсно давав з фірми ноутбуки та телевізори для реалізації, однак не на таку суму, вказав, що жодних боргів у нього не було та він повністю розрахувався із [PERSON] Тому вказує, що реальний договір позики не укладався, відповідач по зустрічному позові та позивач по первісному [PERSON] при оформленні оспорюваного договору безпроцентної позики не мав наміру і не передавав їй жодних коштів на виконання умов такого договору. Позивач (відповідач по первісному позові) в свою чергу хоч і підписала договір позики і надала розписку, однак не мала на меті отримання і не отримувала від [PERSON] коштів у позику. Тому, просить визнати такий договір недійсним, як такий, що укладений внаслідок обману, тобто, умисних дій відповідача, які призвели до неправильного сприйняття істотних умов правочину. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, саме на відповідача [PERSON] як сторону, яка діяла під впливом обману та яка просить визнати в зв'язку з цим правочин недійсним, покладається обов'язок довести наявність умислу з боку позивача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Відповідач [PERSON] на підтвердження введення її в оману посилається на наявність кримінального провадження із досудового розслідування кримінального правопорушення, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою про вчинення відносно неї шахрайських дій з боку [PERSON] На підтвердження, надала суду копію заяви про злочин із якою вона звернулась до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, якою повідомила, що [PERSON], маючи наперед заготовлені розписки з метою отримання грошових коштів шляхом обману вчинив шахрайські дії щодо неї. 19.02.2013 р. відомості за цією заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150080000510. З Постанови о/у СДСБЕЗ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Будзінського В.Б. від 10.10.2012 р. кримінальне провадження № 12013220490001761 від 26.03.2013 р. вбачається, що 01.10.2012р. в Франківський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області поступило звернення гр. [PERSON] з приводу вчинення гр. [PERSON] шахрайських дій та вимагання відносно неї та її сім'ї, проте в ході проведення перевірки було відмовлено в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст 6 КПК України. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідач [PERSON] та її представник не повідомили суду обставини, щодо яких вона була введена в оману при укладенні оспорюваного нею правочину, не зазначили спосіб повідомлення їй неправдивих відомостей або замовчування [PERSON] дійсних обставин укладення правочину, не довели істотність цих обставин для його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Однак, аналізом матеріалів справи, судом встановлено, що договір позики укладено з додержанням вимог ст. 203 ЦК України, тобто договір є чинним, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. З відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання заяви.

Outcome: approved