Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

21 червня 2013 року до канцелярії суду надійшла вказана позовна заява за підписом представника позивача за довіреністю, яку було надіслано на адресу суду засобами поштового звязку 18 червня 2013 року, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором споживчого кредиту від 22 травня 2006 року в загальній сумі 50489 грн. 89 коп., посилаючись на невиконання відповідачем зобовязань за договором, внаслідок чого утворилася вищевказана заборгованість. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, вказував, що Умовами видачі кредиту було передбачено пятирічний строк позовної давності, після оголошення у справі перерви для надання додаткових доказів надіслав на адресу суду засобами факсимільного звязку заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позов підтримав, а також надав копії документів, для надання яких оголошувалася перерва (а.с. 60,61). Відповідач та її представник у судовому засіданні та у наданих суду письмових запереченнях проти позову заперечували, просили застосувати строк позовної давності, вказували, що [PERSON] надання споживчого кредиту, які були наданні позивачем до матеріалів справи, та в яких було встановлено пятирічний строк позовної давності (а.с. 34-41), не стосуються та не можуть вважатися невідємною частиною кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки між цими умовами та змістом заяви позичальника, яку було підписано відповідачем та яка відсилає до умов надання кредиту містяться розбіжності. Окрім, цього у запереченнях проти позову відповідач вказувала, що загальний трирічний строк позовної давності за кожним окремим платежем, який вона мала сплачувати відповідно до графіку платежів, закінчився (а.с. 63-64). Після оголошення у справі перерви, яка до цього неодноразово відкладалася у звязку з неявкою сторін, відповідач у судове засідання не зявилася, просила справу розглянути за її відсутності з урахуванням її письмових заперечень проти позову. В судовому засіданні поясненнями представника позивача, запереченнями відповідача та її представника, при дослідженні наявних у матеріалах справи письмових доказів судом було встановлено наступні обставини спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі. 22 травня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 18-20), та відповідачем було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту для придбання товарів № DNH4KP88190934. Вказаний договір було укладено шляхом приєднання відповідача в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком на підставі підписаної відповідачем заяви позичальника № DNH4KP88190934, в якій міститься підпис зроблений від її імені про ознайомлення з Умовами та правилами (а.с. 5), на спростування чого відповідачем та її представником доказів не було надано. У заяві позичальника міститься застереження про те, що відповідача було ознайомлено з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Крім того, позивачем було надано до матеріалів справи копію таких [PERSON] від 2009 року (а.с. 6-15), які судом не приймаються до уваги, оскільки вони не стосуються підстав та предмету позову, та копію [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі [PERSON]), які не містять ані дати їх затвердження, ані ідентифікуючих ознак розпорядження (наказу) уповноваженої особи, якою їх було затверджено та підписано (а.с. 34-41). Відповідно до змісту заяви позичальника відповідач просила надати їй строковий кредит у загальній сумі 7419 грн. 10 коп. строком на 42 місяці, тобто до 20 листопада 2009 року (а.с. 5). Згідно умов цієї заяви зазначена сума кредитних коштів мала бути використана: на придбання товару комплекту меблі вартістю 6357 грн. 00 коп., яку позивач зобовязався перерахувати на рахунок торгівельно сервісного підприємства (ПП [PERSON]Є.), а іншу частину кредитних коштів на сплату комісії банку та ТОВ «Приват-Кредит» за консультативні послуги (а.с. 5). Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій меморіальних ордерів, позивач 23 травня 2006 року перерахував ПП [PERSON] на банківський рахунок не всю суму кредитних коштів, зазначених у заяві позичальника та рахунку № 785 Т від 22 травня 2006 року, а лише 5707 грн. з урахуванням того, що на імя відповідача було виписано товарний чек про прийняття від неї 650 грн. (а.с. 58,61). Разом з тим на власний рахунок та рахунок ТОВ «Приват-Кредит» позивач перерахував грошові кошти в сумі 1312 грн. 61 коп. та 399 грн. 49 коп. відповідно, що є більшим ніж різниця грошових коштів, які б залишилися від розміру всього кредиту за умови, як би торговельно-сервісному підприємству було перераховано повну вартість товару, яка зазначена у заяві позичальника для придбання товару (а.с. 5,56,57). Окрім цього, у заяві позичальника зазначено, що позивач має перерахувати на рахунок торговельно-сервісного підприємства лише 5707 грн. (а.с. 5). Зі змісту заяви позичальника вбачається, що кредитні кошти надавалися відповідачу в строкове користування зі сплатою 2,09 відсотків на місяць від суми залишку заборгованості, та при цьому відповідач зобовязалася вносити щомісячний платіж на погашення заборгованості за кредитом та комісією в сумі 268 грн. 51 коп. в кожному місяці з 21 по 28 число (а.с. 5). Водночас цією заявою передбачено, що розмір комісії визначається в [PERSON], а розмір комісії, що підлягає перерахуванню за надані позивачем послуги визначається в п. 2.2. [PERSON] (а.с. 5,34). Разом тим в п. 2.2. [PERSON] встановлено лише право на бездоговірне списання банком кредитних коштів з кредитного рахунку, яке за своєю юридичною суттю є правом на перерахування коштів, на погашення чітко визначеного зобовязання позичальника, а не правом на встановлення його розміру. При цьому в цьому пункті не визначено розміру комісії, який відповідно до умов заяви позичальника має визначатися саме в [PERSON] (а.с. 34). Також заявою позичальника встановлено, що у разі порушення зобовязання за кредитним договором відповідач відповідно до п. 4.2. [PERSON] має сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 6 відсотків на місяць (а.с. 5). Разом з цим у п. 4.2. [PERSON] зазначено, що у разі порушення позичальником зобовязання з погашення кредиту він сплачує банку відсотки у подвійному розмірі від розміру, зазначеному у заяві та тарифах (а.с. 39). Наведене застереження не співвідноситься зі змістом заяви позичальника, в якій звичайна відсоткова ставка визначена як 2,09 відсотків на місяць, а підвищена як 6 відсотків на місяць, тобто вона є більшою, ніж у подвійному розмірі від звичайної (а.с. 5,39). Водночас у судовому засіданні встановлено, що у заяві позичальника як технологію кредитування зазначено «Просто кредит» (а.с. 5). Проте [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам мають назву («Розстрочка») (Стандарт), тобто мають зовсім іншу назву (а.с. 34). Між цим, зі змісту наданої представником позивача копії виписки із наказу від 21 квітня 2006 року № 391 про затвердження договірної бази для кредитування за технологією «Розстрочка» та «Експрес-Розстрочка», вбачається, що цим наказом було затверджено [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), але не за технологією кредитування «Просто кредит», про яку зазначено у заяві відповідача на отримання кредиту, а за зовсім іншою технологією «Розстрочка» та «Експрес-Розстрочка» (а.с. 5,59). За таких обставин суд не вбачає підстав, щоб розглядати надані представником позивача [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) як невідємну частину заяви відповідача № DNH4KP88190934 від 22 травня 2006 року про отримання кредиту, та, відповідно, розглядати їх як такі, що визначають умови укладеного між сторонами кредитного договору та зміст зобовязання, що з нього виникло. З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача з повернення кредитних коштів, які вона зобовязалась повернути до 20 листопада 2009 року, станом на 07 червня 2013 року позивач нарахував їй заборгованість у загальній сумі 50489 грн. 89 коп. у складі якої: 7419,10 грн. заборгованість за кредитом; 17585,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22604,65 грн. пеня за прострочення виконання зобовязань за договором; 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2380,47 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком (а.с. 3-4). Доказів того, що вказану суму заборгованості відповідач сплатила, суду не було надано. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами у справі, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відповідно до припису ст. 526 ЦК України зобовязання, що виникло на підставі договору, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник в свою чергу зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до припису ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до правила ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Правові наслідки порушення зобовязання визначені у ст. 611 ЦК України, приписом ч. 1 якої передбачено, що у разі порушення зобовязання застосовуються правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). Так, у судовому засіданні встановлено, що 22 травня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту за технологією кредитування «Просто кредит» у загальній сумі 7419 грн. 10 коп., і відповідач на день підписання заяви на отримання кредиту була ознайомлена та згодна із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які існували на день укладання цього договору. Сторони погодили, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця, позичальник повинен сплатити банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 268,51 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат згідно [PERSON]. Таким чином, за умови належного виконання свого обовязку з повернення кредиту щомісячними платежами відповідач мала сплатити останній платіж в останній місяць розрахункового періоду, яким є листопад 2009 року з 21 по 28 число цього місяця. Тобто з 29 листопада 2009 року позивач через прострочення сплати відповідачем всіх щомісячних платежів отримав право вимагати повернення всієї суми кредиту. Отже, на дату звернення позивача до суду з даним позовом загальний строк прострочення внесення відповідачем останнього щомісячного платежу на повернення кредиту становив 3 роки і 7 місяців, тобто більше загального трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Водночас, в межах пятирічного строку до дати звернення позивача до суду з даним позовом відповідач мала сплатити 18 щомісячних платежів починаючи з червня 2008 року, а всі інші попередні 24 щомісячні платежі, які вона мала сплатити до 28 травня 2008 року, були нею прострочені на строк понад пять років. Відповідно до припису ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, частина з яких є предметом заявленого позивачем позову, а в частині стягнення неустойки, згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України, такий строк становить один рік. Згідно з п. 31 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також відповідно до імперативного припису п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до цього розяснення позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Вказаний строк давності є присічним, а тому не підлягає поновленню незалежно від поважності причин його пропуску. Разом з тим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено частинами 12 та 13 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року. Пунктом 2 прикінцевих положень цього Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, тобто до 16 жовтня 2011 року. Однак, договір між позивачем та відповідачем було укладено раніше до цієї дати, а отже чинні на даний час положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не застосовуються до відносин, що виникли на підставі договору, укладеного між сторонами у даній справі. Утім, у наданих суду запереченнях проти позову відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності, а тому суд вбачає підстави для його застосування виходячи з наступного. Так, у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у цивільній справі № 6-116цс13 висловлено правову позицію про те, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. При цьому перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Водночас, у цій постанові зазначено, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України вказана правова позиція Верховного Суду України є обовязковою при застосуванні положень вищевказаних правових норм, якими обґрунтовано позовні вимоги та які, враховуючи характер спірних відносин між сторонами у даній справі, підлягають застосуванню. Таким чином, з урахуванням вище наведеного висновку Верховного суду України та характеру зобовязальних відносин між сторонами у даній справі, суд доходить висновку, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, підлягає застосуванню за кожним окремим платежем з урахуванням того, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором відповідач мала зробити у листопаді 2009 року з 21 по 28 число цього місяця, а відповідно позивач отримав право в судовому порядку вимагати повернення всієї суми кредиту з 29 листопада 2009 року. Всі щомісячні платежі, які відповідач мала сплатити на погашення кредиту, нею було прострочено більше, ніж на 3 роки і 7 місяців. Таким чином, позивач звернувся з даним позовом за межами загального трирічного строку позовної давності, тобто пізніше ніж через 3 роки і 7 місяців від дати, коли отримав право вимагати сплати всіх щомісячних платежів. При цьому суд не вбачає підстав для застосування пятирічного строку позовної даності, про який вказував представник позивача, і стягнення з відповідача частини щомісячних платежів в межах цього строку, виходячи за наступного. Так, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи представника позивача, висловлені в судовому засіданні з посиланням на наявні у матеріалах справи [PERSON], що позов заявлено в межах погодженого сторонами в п. 5.5. цих [PERSON] строку позовної давності тривалістю в 5 років (а.с. 40). Зокрема, вказані доводи суд знаходить безпідставними з огляду на таке. Так, у ст. 259 ЦК України встановлено можливість зміни, встановленого законом строку позовної давності шляхом його збільшення за домовленістю сторін. При цьому відповідно до правила цієї статті договір про збільшення строків позовної давності має бути укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із приписом ст. 634 ЦК України в договорах приєднання, до яких належить й укладений між сторонами кредитний договір, з урахуванням вимог ст. 207 ЦК України, такою письмовою формою можуть бути формуляри та інші стандартні форми, в яких зафіксовані умови договору, визначенні однією із сторін та до яких приєдналася друга із сторін договору. В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник у судовому засіданні посилалися на [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт»), у п. 5.5. яких встановлено строк позовної давності тривалістю в 5 років та з якими, за їх доводами, було ознайомлено відповідача при підписанні нею заяви позичальника. Однак, у судовому засіданні було встановлено, що зазначенні [PERSON] підписані головою правління банку, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника. Разом з цим, як було встановлено в судовому засіданні, вказані [PERSON] мають розбіжності зі змістом заяви позичальника, яку було підписано відповідачем. Зокрема, зміст умов та правил заяви позичальника з посиланням на відповідні пункти [PERSON] не відповідають тим правилам, про які зазначено у наданих до матеріалів справи [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт»). Крім того, як вбачається зі змісту наданої представником позивача копії виписки із наказу про затвердження договірної бази для кредитування ним було затверджено [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) за технологією «Розстрочка» та «Експрес-Розстрочка», а не за технологією кредитування «Просто кредит», про яку зазначено у заяві відповідача на отримання кредиту (а.с. 5,59). За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що між сторонами було досягнуто згоди на укладення кредитного договору з урахуванням саме вказаних [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт»), якими встановлено пятирічний строк позовної давності, та на які посилається позивач та його представник. Отже, правовідносини між сторонами з приводу зобовязання за укладеним між ними кредитним договором регулюються тільки умовами заяви позивальника, в якій строк користування кредитом був встановлений до 20 листопада 2009 року, а строк внесення остатнього місячного платежу до 28 числа цього місяця. Відповідно до припису ст. 266 ЦК України вважається, що зі спливом позовної давності до основної вимоги спливає й давність до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо). Вимогу про стягнення з відповідача пені заявлено поза межами трирічного строку позовної давності. Водночас, поза межами трирічного строку позовної давності заявлено й вимогу про стягнення з відповідача штрафних санкцій, оскільки перше порушення щодо несвоєчасного повернення чергового платежу мало місце ще у червні 2006 року. Однак, враховуючи, що наявна у матеріалах справи заява позичальника не містить умов щодо розміру пені та штрафних санкцій, а надані позивачем [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт»), п.п. 5.1, 5.3. яких містять умови про розмір пені та штрафних санкцій, не є частиною укладеного між сторонами договору, суд доходить висновку, що позивачем не доведено розмір пені та штрафних санкцій, які він просить стягнути з відповідача. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054, ст. 256, 261, 259, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed