Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні. Позивач просить визнати його право на частку 35% нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7 з 01.11.2006 року. До участі у даній справі судом залучено [PERSON] та [PERSON] як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 101 -102). Проте, згодом [PERSON] визнано третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 18) та прийнято до розгляду її позов до [PERSON], третьої особи [PERSON] про визнання права власності на частку у нерухомому майні (а.с. 176). [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку 35 % нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться у м. Броди, по вул. Золотій, 7. До участі у справі судом залучено як третю особу Холдінгову компанію «Єврохолдінг». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 10.09.2012 року (а.с. 99) позов ПриватБанку підтримав, просить його задоволити та відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], що діяв на підставі угоди-доручення-договору від 17.09.2012 року (а.с. 100) в судовому засіданні 09.04.2013 року вимоги ПриватБанку заперечили, а вимоги [PERSON] визнали. Окрім того, [PERSON] подав суду письмову заяву від 05.02.2013 року про визнання вимог [PERSON] та про розгляд справи без його участі (а.с. 145). Проте, 10.07.2013 року судом отримано Письмові пояснення [PERSON] від 01.07.2013 року, із змісту яких вбачається, що він не визнає ні вимог ПриватБанку, ні вимог [PERSON] та просить не приймати до уваги його заяву від 05.02.2013 року (а.с. 213-214). Окрім того, 05.11.2013 року судом отримано заяву [PERSON] (справжність підпису на якій засвідчено нотаріально) про те, що він не визнає позовних вимог ПриватБанку та [PERSON], угоду з адвокатом [PERSON] просить вважати припиненою. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності від 21.06.2013 року (а.с. 200) та договору про надання правової допомоги від 21.06.2013 року (а.с. 266-269) заперечила вимоги ПриватБанку та [PERSON], просить відмовити в задоволенні цих позовів. Вона надала суду письмові пояснення (а.с. 252) та заяву про застосування позовної давності (а.с. 296). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з»явилася. Її представник [PERSON], що діє на підставі угоди-доручення від 20.02.2012 року (а.с. 106) в судовому засіданні позов Приватбанку заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] в судове засідання не з»явилася. Її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 06.05.2011 року (а.с. 113) в судовому засіданні позови ПриватБанку та [PERSON] просить задоволити. Представник третьої особи Холдінгової компанії «Єврохолдінг» в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи компанія повідомлена належним чином, жодних повідомлень він неї до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, зясувавши всі обставини у справі, перевіривши їх доказами, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.09.2006 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. На виконання умов цього договору [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 1500000,00 грн. Ці гроші згідно п. 2.2. договору [PERSON] зобов»язався повернути [PERSON] до 30.10.2006 року. Проте, 25.09.2006 року між [PERSON] та ПриватБанком було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 20.09.2006 року. Тому [PERSON] надіслав [PERSON] 23.10.2006 року повідомлення про зміну кредитора з нагадуванням перерахувати суму позики на рахунок ПриватБанку до 30.10.2006 року. Це повідомлення [PERSON] залишено без відповіді, а гроші банку не перераховано. ПриватБанк вважає, що зобов»язання [PERSON] перед ним не виконані та звертає увагу на те, що у п. 2.4. Договору позики передбачено, що позичальник у разі неможливості вчасно повернути позикодавцеві кошти, не заперечує та надає право на набуття права власності позикодавцем на частку 35% нерухомого майна, що перебуває у власності позичальника та знаходиться за адресою м. Броди, вул. Золота, 7 (приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки відповідачем було порушено зобовязання щодо повернення коштів, то відповідно до положень п. 2.4. Договору позики та положень п.1.2. Договору про відступлення права вимоги позивач має право набути право власності на 35% магазину, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7. Пунктом 1.2. договору відступлення права вимоги за договором позики встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Тому позивач вважає, що оскільки на підставі п. 2.2. договору позики [PERSON] кошти до 30.10.2006 року не повернув, то він надав право ПриватБанку на набуття права власності на частку 35 % нерухомого майна [PERSON] з наступного дня. Третя особа [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.08.2006 року між нею та [PERSON] укладено договір позики та нею передано [PERSON] 12000,00 грн., які він зобов»язався повернути їй до 12.07.2012 року. Свої зобов»язання [PERSON] не виконав. [PERSON] зазначає, що п. 2.4. договору передбачено, що у разі неможливості позичальником вчасно повернути кошти до позикодавця переходить право власності на 35 % нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7 та перебуває у власності позичальника. Вона вважає, що за таких обставин набула право власності на вказане майно з 12.07.2012 року. Судом встановлено, що 23.02.2010 року рішенням Бродівського районного суду Львівської області, яке набрало законної сили задоволено позов ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] та стягнуто з нього на користь позивача 1500000,00 гривень згідно Договору позики від 20.09.2006 року та Договору про відступлення права вимоги від 25.09.2006 року. Рішення на даний час не виконане та не перебуває на виконанні у ВДВС. Відповідач вважає, що за несвоєчасне повернення коштів ПриватБанку його вже притягнуто до цивільної відповідальності та винесено відповідне рішення, яке повинне виконуватися згідно положень Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що договір позики від 20.09.2006 року та договір відступлення права вимоги від 25.09.2006 року, укладений між відповідачем та [PERSON], і між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», а також Договір від 10.08.2006 року, укладений між ним та [PERSON], якими передбачалося звернення стягнення на нерухоме майно є нікчемними, оскільки підлягали обовязковому нотаріальному посвідченню, тому і позивач, і третя особа згідно ст.ст. 215, 220, 572, 575, 577 ЦК України не мають права вимагати звернення стягнення на нерухоме майно. В обґрунтування цієї позиції відповідач звертає увагу суду на те, що із змісту позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» безпосередньою підставою звернення з позовною заявою позивача до відповідача слугує положення п. 2.4. Договору позики від 20.06.2006 року та пункту 1.2. Договору відступлення права вимоги, якими передбачено, що в разі неможливості вчасно повернути кошти, відповідач не заперечує та надає право на набуття права власності на 35% магазину, що знаходиться за адресою м. Броди, вул. Золота, 7. Аналогічними є вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] Згідно положень ч.1 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна вважається іпотекою. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 577 ЦК України, ч.2 ст. 13 ЗУ «Про заставу» та ч.1 ст.18 ЗУ «Про іпотеку» якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Правові наслідки недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені в ч. 1 ст. 220 ЦК України, а саме такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин відповідач та його представник вважають, що Договір позики від 20.09.2006 року та Договір відступлення права вимоги від 25.09.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], і між останнім та ПАТ «КБ «Приватбанк», а також Договір від 10.08.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] передбачали заставу частки нерухомого майна не був посвідчений нотаріально і зареєстрований у державному реєстрі правочинів, а тому є нікчемним і не створює для його сторін правових наслідків, які б давали підстави для звернення стягнення на предмет застави, і тим більше за визнання за позивачем чи третьою особою права власності на це майно. Проте, суд не погоджується з таким висновком відповідача та його представника виходячи з того, що факт існування зобов»язання [PERSON] перед ПриватБанком в розмірі 1500000,00 грн. визначається вищезгаданим рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 23.02.2010 року (а.с. 215-217). Відповідач просить суд врахувати, що згідно положень ст.ст. 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається з матеріалів справи, предметом Договору позики від 20.09.2006 pоку грошові кошти в розмірі 1500000,00 грн., а предметом договору позики від 10.08.2006 року відповідно 12000,00 грн. Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відтак, з наведених законодавчих норм випливає, що ПАТ «КБ «Приватбанк», а також [PERSON], як позикодавці мають право вимагати від відповідача лише грошові кошти, які є предметом договору. Судом звернуто увагу на той факт, що позивач на підтвердження своїх вимог не представив суду доказів того, що відповідач [PERSON] є власником магазину чи його частини (не менше 35 %), що у м. Броди по вул. Золотій, 7. В ході розгляду справи судом теж не здобуто таких доказів, а із змісту рішень, долучених до матеріалів справи за клопотанням представника позивача жодним чином не випливає факт власності [PERSON] на спірне майно. Суд погоджується з твердженням представника позивача [PERSON], яка вказує, що рішення Апеляційного суду Волинської області від 12.03.2012 року (а.с. 64-67), на яке посилається в удовому засіданні представник ПриватБанку, яким скасовано рішення Луцького міськрайонного суду від 27.12.2010 року (а.с. 48-51), яким за [PERSON] було визнано право власності на приміщення магазину, що знаходиться за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7, у жодному випадку не свідчить про те, що вказане майно станом на сьогодні і навіть станом на момент винесення рішення судом апеляційної інстанції перебувало у власності відповідача, адже у самому рішенні апеляційного суду Волинської області від 27.12.2010 року зазначено, що «власником оспорюваного майна - нежитлового приміщення за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7 на момент ухвалення рішення судом першої інстанції є [PERSON]І.». З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копію якої судом звірено з оригіналом та долучено до матеріалів справи (а.с. 251) вбачається, що власником усієї нерухомості, частина якої є предметом розгляду даної справи, є Холдігнова компанія «Єврохолдінг». Судом враховано й твердження відповідача [PERSON] про те, що йому не належить приміщення магазину, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7. Також враховано пояснення представника [PERSON] [PERSON] про реконструкцію спірного приміщення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З наведених вище підстав суд вважає вимоги позивача безпідставними, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed