Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому збільшивши позовні вимоги просить стягнути із відповідача [PERSON] на її користь 125474,50 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, та 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Також просить стягнути судові витрати, а саме судовий збір та витрати на проведення судових експертиз. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала, що 7 вересня 2011 року [PERSON], на автодорозі Хмельницький - Віньківці - Ялтушків, керуючи автомобілем „ЗІЛ - 130" б/н, який належить товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Прогрес - В» с. Слобідка Охрімовецька здійснив аварійну зупинку біля правої сторони проїжджої частини не увімкнувши аварійну світлову сигналізацію та не виставивши аварійного знака зупинки, через що [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], що належить позивачці на праві приватної власності, не впорався з керуванням і здійснив наїзд на стоячий автомобіль ЗІЛ-130, внаслідок чого автомобіль ОПЕЛЬ Віваро зазнав значних механічних пошкоджень. Згідно висновків ДАІ дорожньо - транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON]II. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримали збільшені позовні вимоги, просили задовольнити і стягнути з відповідача судові витрати. В підтримання позову позивачка пояснила, що вона є власником автомобіля «Опель Віваро», 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який нею придбано в 2011 році. З її усної згоди вказаним автомобілем користується її зять [PERSON]. Вона пам’ятає, як ввечері зять зателефонував до неї і повідомив, що попав в аварію. Разом з чоловіком вона приїхала в с. Слобідку Охрімовецьку, де побачила, що автомобіль ЗІЛ стоїть посеред дороги, тільки його праве колесо знаходилось на обочині, а її автомобіль побитий. Потім вона поїхала у Віньковецький райвідділ міліції, де її опитали. Чому в поясненнях записано, що вона перебувала під час ДТП у своєму автомобілі, не знає, бо вона пояснювала працівнику міліції, що в автомобілі їхали тільки її дочка та зять. Крім того, суду пояснила, що транспортний засіб не застрахований, на даний час його відремонтовано, і він знову експлуатується. Розмір витрачених на ремонт коштів підтверджується висновком товарознавчої експертизи. Розмір заподіяної моральної шкоди [PERSON] оцінює в 10 тисяч гривень, посилаючись на те, що в результаті ДТП постраждала її дочка, яка отримала струс головного мозку, перенесла операцію, їй було накладено 9 швів, у зв’язку з чим позивачка понесла на лікування дочки певні витрати. У свою чергу [PERSON] після отримання звістки про ДТП також перенесла стрес, довго переживала. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні стверджував, що відповідач [PERSON] в порушення Правил дорожнього руху зупинивши транспортний засіб частково на проїжджій частині дороги та не виставивши аварійних знаків створив ситуацію, коли водій [PERSON] не мав можливості об’їхати автомобіль ЗІЛ, а тому в даній дорожньо-транспортні пригоді винуватий лише відповідач, що й підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, та в задоволенні позову просили відмовити. В заперечення позову відповідач пояснив, що восени 2011 року він неофіційно працював у приватного підприємця [PERSON]. 07.09.2011 року на прохання останнього автомобілем ЗІЛ-130 він перевозив з поля зерно, та разом з ним у якості пасажира в кабіні знаходився [PERSON], який працював на цьому ж автомобілі, але перед поїздкою вжив спиртне і тому їхати не міг. До цього відповідач даним автомобілем не керував. По дорозі недалеко від с. Охрімівці, коли стемніло, і [PERSON] увімкнув світло фар, в автомобілі замкнула проводка та пропало світло. Відповідач з’їхав на обочину, зупинився з правої сторони, підняв капот і разом з [PERSON] вони почали дивитись до мотора. У цей момент [PERSON] почув звук автомобіля, і виглянувши з-під капота побачив, що в попутному напрямку на великій швидкості рухається транспортний засіб. Він зіскочив на землю, та в цей момент автомобіль «Опель Віваро» вдарився передньою правою частиною у задній лівий борт ЗІЛа. Після зіткнення [PERSON] побачив, що [PERSON] їхав із жінкою, яка в результаті ДТП отримала тілесні ушкодження. Потім на місце ДТП приїхали їхні батьки, [PERSON] з чоловіком, [PERSON], працівники міліції. Також відповідач пояснив, що в момент, коли він зупинився, із сторони райцентру рухався якийсь автомобіль, але чи міг він осліпити водія [PERSON], не знає. [PERSON] стверджував, що [PERSON] рухався на 5-й передачі з великою швидкістю, приблизно 100 км/год, бо він чув, як той розповідав своєму батьку, що їхав на п’ятій передачі, хотів об’їхати автомобіль ЗІЛ, але у нього не вийшло. Разом з тим відповідач не заперечував, що здійснивши аварійну зупинку він повинен був виставити знаки, однак не встиг цього зробити. Своєї вини в тому, що сталось, не вбачає, бо його автомобіль не створював перешкоди, а в ДТП винуватить лише водія [PERSON], який перевищив швидкість. Представник відповідача [PERSON] надав суду від імені відповідача заперечення на позов, у яких зазначив, що в діях [PERSON] відсутній склад цивільного правопорушення, оскільки його дії за вказаних обставин були правомірними і він діяв у відповідності до п. 31.6 ПДР України. Винним у вчиненні ДТП являється водій [PERSON], який перевищивши швидкість та не забезпечивши об’їзд автомобіля ЗІЛ-130 допустив грубе порушення ПДР України, а саме п. 1.5 та п. 12.3. [PERSON], третя особа у справі, суду пояснив, що за усною довіреністю [PERSON] він користувався її автомобілем «Опель Віваро». Ввечері 07.09.2011 року вказаним автомобілем разом із своєю дружиною він повертався додому в с. Слобідка Охрімовецька. Дорога була суха, а тому на тій ділянці дороги дозволена швидкість 90 км/год. За поворотом на с. Яснозір`я, приблизно через 250-300 метрів за лісом стояв автомобіль ЗІЛ-130. Перед цим назустріч [PERSON] рухався автомобіль «Нива», осліпив його, а тому їдучи на п’ятій передачі, він зменшив швидкість до 40-50 км /год., переключився на ближнє світло, через яму на середині дороги трохи прийняв вправо, і попереду приблизно за 25 метрів побачив ЗІЛ. [PERSON] хотів зупинитись, але у нього це не вийшло, після чого він вивернув кермо у ліву сторону, проте стоячий автомобіль об’їхати не зміг, в результаті чого сталось зіткнення транспортних засобів. Автомобіль ЗІЛ був без номерних знаків, габаритні вогні не горіли, будь-які аварійні знаки виставлені не були. Зустрічний автомобіль «Нива» об’їхав їх по обочині, а до [PERSON] підбігли два водії, і оскільки його дружина [PERSON] отримала травми, а саме рану правого плеча, то він попросив їх викликати швидку допомогу. Також [PERSON] пояснював, що у світлі фар зустрічного автомобіля «Нива» він перешкоду не бачив, бо фари «Ниви» освітлювали наверх. Вказував, що особисто він претензій до відповідача немає, лише його теща [PERSON] Автомобіль «Опель Віваро» на час ДТП був не застрахований. Ухвалою суду від 01.10.2013 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено ТОВ «Агрофірма Прогрес –В» с. Слобідка Охрімовецька Віньковецького району Хмельницької області. З’явившись у судове засідання, представник ТОВ «Агрофірма Прогрес –В» [PERSON] пояснив, що марки автомобіля ЗІЛ-130 на підприємстві ніколи не було і немає, відповідач [PERSON] в товаристві не працював, а тому ніякого відношення до ДТП, що сталась 07.09.2011 року, ТОВ «Агрофірма Прогрес –В» немає. Також пояснив, що громадянин [PERSON] працював на посаді генерального директора ТОВ «Агрофірма Прогрес -В» з 01.10.2008 року по 30.11.2011 року, та на підтвердження цього надав суду відповідну довідку. [PERSON], який був залучений до участі у справі у якості третьої особи за клопотанням представника позивачки [PERSON] ухвалою суду від 01.11.2013 року, у суд на розгляд справи, будучи повідомленим належним чином, не з’явився, причини неявки не повідомляв, заяви про неможливість прибуття до суду чи розгляд справи за його відсутності не подавав. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази усі досліджені докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що 07 вересня 2011 року на автодорозі Хмельницький –Віньківці –Ялтушків 39+900 м, у темну пору доби приблизно біля 21 год. [PERSON], керуючи автомобілем ЗІЛ-130, який був без державного реєстраційного номера та незареєстрований у встановленому порядку, перевозячи вантаж гірчиці для приватного підприємця [PERSON], у зв’язку з технічними несправностями здійснив вимушену аварійну зупинку транспортного засобу поза населеним пунктом біля правого боку проїзної частини автодороги, не умімкнуквши аварійну світлову сигналізацію та не встановивши відповідного знака аварійної зупинки. Водій [PERSON] керував автомобілем ЗІЛ-130 за усним проханням приватного підприємця [PERSON], не перебуваючи з ним у трудових відносинах, та який використував вказаний транспортний засіб у власних інтересах. У цей же час на даній автомобільній дорозі водій [PERSON] рухаючись у попутньому напрямку автомобілем «Опель Віваро», номерний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON], не вибрав безпечну швидкість руху в залежності від дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, та в результаті здійснив наїзд на стоячий автомобіль ЗІЛ -130 без номерних знаків під керуванням [PERSON], а саме вдарився правою частиною свого автомобіля в ліву задню частину автомобіля ЗІЛ-130. Внаслідок зіткнення обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, що сторонами не оспорювалось. Постановою Віньковецького районного суду від 28 лютого 2012 року провадження у справі щодо [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (порушення п. п. 1.5, 9.9, 9.10, 15.1, 15.11 ПДР України) закрито у зв’язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Відносно водія [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення працівниками ДАІ не складався. Оскільки обидва автомобілі були не застраховані у встановленому порядку, то дана дорожньо-транспортна пригода під страховий випадок не підпадає. Наведені обставини підтверджуються дослідженими доказами: матеріалами адміністративної справи № 3-689/11 відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП; матеріалами № 692/3 про відмову в порушенні кримінальної справи по факту ДТП, та зокрема постановами про відмову у порушенні кримінальної справи від 14.10.2011 року, від 29.02.2012 року та 26.03.2012 року, згідно яких в порушенні кримінальної справи по ст. 286 КК України по даному факту відмовлено за відсутністю складу злочину, та які ніким не оскаржувались і не скасовані; протоколом огляду місця події від 07.09.2011 року, складеним в.о. слідчого Віньковецького РВУ МВС України у Хмельницькій області Скрипник Л.М., схемою та фото таблицями до протоколу огляду місця події; актом обстеження ділянки дороги [PERSON] Т-2305 Хмельницький –Віньківці –Ялтушків км 39 +900 м., де була скоєна ДТП та донесенням філії «Віньковецький райавтодор» про дорожньо- транспортну пригоду; висновком автотехнічної експертизи № 73А від 29.04.2013 року; а також поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON], батько відповідача, у судовому засіданні пояснив, що дізнавшись про ДТП він приїхав на місце пригоди. Було темно. Завантажений автомобіль ЗІЛ -130 стояв з правого боку дороги на обочині, а його задня частина приблизно на метр знаходилась на проїжджій частині. Оскільки гальмівного шляху не було, то при проведенні замірів працівники міліції запитували [PERSON], чого він не гальмував, на що останній говорив, що думав, що об’їде, але його засліпила зустрічна машина. Крім того, свідок звертав увагу суду на те, що він також водій з великим стажем, і на тій ділянці дороги, де сталась аварія, рівно, видимість приблизно 2 км., та особисто він керуючи автомобілем КАМАЗ рухається в тому місці зі швидкістю приблизно 80 км., а тому у [PERSON] була велика швидкість, бо він рухався на п’ятій передачі. Свідок [PERSON] у суді засвідчив, що восени 2011 року приблизно 15 днів він працював без оформлення водієм на автомобілі ЗІЛ -130 у підприємця [PERSON] Автомобіль постійно експлуатувався, хоча був незареєстрований, не мав номерних знаків, будь-яких документів на транспортний засіб теж не було. 07.09.2011 року [PERSON] вжив спиртне, а тому попросив [PERSON] сісти замість нього за кермо. Вони разом поїхали на поле, де завантажились зерном гірчиці, та в темноті повертались у с. Слобідка Охрімовецька. Коли відповідач включив світло фар, в автомобілі замкнула проводка. Після зупинки [PERSON] першим вийшов з кабіни, став на буфер, відкрив капот автомобіля та вирвав проводку, яка диміла, і в цей момент почув голос [PERSON] «тікай». [PERSON] не встиг зіскочити, і його скинуло на землю від удару, а ЗІЛ-130 трохи посунуло на проїзну частину. В автомобілі «Опель-Віваро» [PERSON] побачив [PERSON] та його дружину, яка отримала тілесні ушкодження. Пізніше на місце ДТП приїхали працівники міліції. Аварійні знаки [PERSON] з [PERSON] не виставили, бо не встигли знайти будь-яке гілля, щоб покласти перед автомобілем. [PERSON] також стверджував, що [PERSON] міг об’їхати їхній транспортний засіб, бо лише права сторона ЗІЛ-130 знаходилась на проїжджі частині, а ліва була на обочині, однак через перевищення швидкості він проявив неуважність та запізно побачив перешкоду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює головним інженером філії «Віньковецький райавтодор». По приїзді разом із працівниками ВДАІ на місце ДТП він побачив, що автомобіль ЗІЛ -130 правою стороною стояв на проїжджій частині дороги, а лівою -- на обочині. Було видно, що автомобіль «Опель Віваро» вдарився у лівий борт ЗІЛ-130, водій якого пояснював, що у нього заглухла машина, він дивився під капот, і в цей час сталось зіткнення. Знаків аварійної сигналізації в автомобілі ЗІЛ не було. Після проведення необхідних замірів [PERSON] склав акт-донесення, де первинною причиною ДТП було вказано перевищення швидкості водієм «Опель Віваро». Також свідок вказував, що ділянка дороги, де сталось ДТП, знаходиться поза межами населеного пункту, а тому там дозволяється рух зі швидкістю 90 км/год. Свідок [PERSON], державтоінспектор Віньковецького відділу ДАІ, суду пояснив, що безпосередньо брав участь в огляді місця події дорождньо- транспортної пригоди. Після проведення перевірки [PERSON] на підставі висновку експерта Хмельницького НДЕКЦ, згідно якого водій [PERSON] не мав можливості об’їхати автомобіль ЗІЛ-130, що здійснив аварійну зупинку, виніс постанову про відмову у порушенні кримінальної справи, встановивши однак, що у ДТП є вина обох водіїв, як [PERSON], так і [PERSON], оскільки останній у разі його засліплення іншим автомобілем при обраній ним швидкості повинен був врахувати дорожню обстановку та зменшити швидкість аж до зупинки транспортного засобу, а [PERSON] змушений був виставити аварійні знаки та сигналізацію. Відносно [PERSON] він склав адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП, а відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення не складався. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює на посаді директора ТОВ «ТЦ Агропрогрес», а перед тим був директором «Агрофірми Прогрес -В» с. Слобідка Охрімовецька. Автомобіль ЗІЛ-130, яким керував відповідач, був придбаний його сином [PERSON] у фізичної особи – [PERSON], який помер, але на свої ім’я транспортний засіб син не переоформив. Восени 2011 року автомобіль зберігався на території фермерського господарства у с. Слобідка Охрімовецька, і [PERSON] використовував його у своїх інтересах. 07.09.2011 року він попросив [PERSON] та [PERSON] поїхати даним автомобілем на поле с. Мазники, щоб перевезти для нього, як для приватного підприємця, від комбайна гірчицю, але ні [PERSON], ні [PERSON] у нього офіційно не працювали. Технічний стан ЗІЛ-130 був нормальний, проте реєстраційних документів та номерних знаків на нього не було і немає. Оскільки того вечора [PERSON] рухався на деякій віддалі слідом за відповідачем, бо супроводжував комбайн, то на місце ДТП він під’їхав через кілька хвилин після скоєння. З пояснень відповідача він зрозумів, що автомобіль ЗІЛ -130 заглух і зупинився, а коли [PERSON] вийшов і став на підніжку, то стався удар. Водій [PERSON] при цьому пояснював, що його хтось осліпив. Будь-яких аварійних знаків біля автомобіля ЗІЛ-130 [PERSON] не бачив. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, висновків експертів. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, оцінюючи їх в сукупності, базуючись на встановлених в судовому засіданні дійсних обставинах справи, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що водій [PERSON] керуючи автомобілем ЗІЛ -130 без номерних знаків та не зареєстрованим у встановленому порядку, в порушення п. п. 9.9, 9.10, 15.1, 15.11 ПДР України здійснив вимушену аварійну зупинку з правого краю проїзної частини автодороги, не встановивши аварійні знаки та не ввімкнувши аварійну світлову сигналізацію, а водій [PERSON] керуючи автомобілем «Опель Віваро», не вибравши безпечну швидкість в дані дорожні обстановці, не впорався з керуванням та здійснив наїзд на стоячий автомобіль, який був для нього перешкодою. Як вбачається з висновку автотехнічної експертизи № 73 А від 29.04.2013 року, в умовах даної пригоди невідповідність дій водія автомобіля ЗІЛ-130 без реєстраційного номера [PERSON] технічним вимогам п. п. 9.9.(а), 9.10(б), 9.11(б), 15.1, 15.14, 19.4 Правил дорожнього руху України, могли призвести до виникнення даної пригоди. За змістом ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, а також зобов'язань, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її права має право на їх відшкодування. За загальним правилом, яке міститься в ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦКУ, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦКУ шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом , механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб, і вказаною статтею закріплено поняття джерела підвищеної небезпеки на рівні закону (легальна дефініція). Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦКУ особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Факт зіткнення транспортних засобів сторонами не оспорювалось. Однак, як визначено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ України в «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках», слід мати на увазі, що транспортний засіб, що не рухається, не може розглядатися як предмет, що створює підвищену небезпеку, при наїзді на нього іншого транспортного засобу. З цих підстав, вирішуючи спір про стягнення з відповідача завданої майнової шкоди, суд керується загальними нормами, що регулюють відшкодування шкоди, та зокрема ст. 1166 ЦК України. При вирішенні спору про відшкодування шкоди доказуванню підлягають: факт заподіяння шкоди (місце, час, обставини, її розмір), вина особи, що заподіяла шкоду (відношення особи до факту заподіяння шкоди – умисел, необережність), причинний зв'язок між протиправними діями та шкідливими наслідками ,що наступили. На підставі досліджених доказів суд вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася як з вини водія [PERSON], так і водія [PERSON], а тому власнику транспортного засобу [PERSON] повинні бути відшкодовані завдані збитки. Згідно із ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 62/13-26 від 05.09.2013 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Opel Vivaro 1.9СDTI, державний реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) WOLF7ACA66V633800, внаслідок його пошкодження в ДТП, враховуючи пошкодження зазначені в акті огляду транспортного засобу від 03.10. 2011 року, складає 125474,50 гривень. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Позивачкою [PERSON] позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяних у результаті ДТП, заявлено лише до [PERSON], а до [PERSON], як вона пояснила у суді, претензій у неї немає і позов до останнього заявляти вона не бажає, хоча її право в цій частині судом роз’яснювалось. При цьому суд бере до уваги, що згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, у разі заподіяння шкоди взаємодією кількох автомобільних транспортних засобів, шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням вини. Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на того володільця джерела підвищеної небезпеки, з вини якого заподіяно шкоду. Якщо винні обидва володільця джерел підвищеної небезпеки, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини кожного. Окрім цього, суд звертає увагу ,що відповідно до Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі –Правила), власники транспортних засобів зобов’язані зареєструвати їх в органах Державної автоінспекції Міністерства внутрішніх справ України. При цьому прізвище, ім`я, та по батькові або найменування юридичної особи – власника (співвласника) транспортного засобу вказуються у свідоцтві про реєстрацію такого транспортного засобу. Експлуатація транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державної автоінспекції, забороняється. Як встановлено у суді, автомобіль ЗІЛ -130, яким керував водій [PERSON], а користувався приватний підприємець [PERSON], всупереч зазначеним Правилам не був зареєстрований в Державтоінспекції, у зв’язку з чим суд не зміг з достовірністю з`ясувати, хто конкретно є власником даного транспортного засобу. Згідно пояснень свідка [PERSON], автомобіль ЗІЛ -130 за договором-купівлі продажу придбано його сином, однак у судове засідання [PERSON] жодного разу не з`явився і документів, на які вказував свідок [PERSON], суду не надав. Окрім цього, з 1 січня 2005 року в Україні Законом "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" введено обов’язкове страхування цивільної відповідальності водіїв і передбачена адміністративна відповідальність за відсутність у них оформленого полісу страхування відповідальності. Як роз’яснено у п. 16 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов’язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров’ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. В даному випадку водії [PERSON] та [PERSON] зазначених положень законодавста не дотримались. Таким чином, оскільки у судовому засіданні доведено, що шкода позивачу [PERSON] завдана й з вини відповідача, обов`язок по відшкодуванню збитків має бути частково покладений на [PERSON], який допустив грубу необережність при порушені вимог Правил дорожнього руху, що стало однією з причин заподіяння збитків власнику автомобіля, тобто позивачці. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню із відповідача як учасника ДТП, суд бере до уваги ступінь та форму його вини щодо порушення ПДР України, а саме грубе порушення ним Правил дорожнього руху, що виразилось у вимушені зупинці в місці, де зупинку заборонено, невжиті заходів щодо прибрання транспортного заходу з проїзної частини, не виставлені аварійних знаків, і визначає матеріальну шкоду у процентному відношенні як 1: 3. Що стосується відшкодування моральної шкоди за позовними вимогами [PERSON] у розмірі 10000 гривень,то слід вказати наступне: згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, в чому полягає моральна шкода. Відповідно до ст. 1167 ЦК України підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є завдання фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю моральної шкоди та вона відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Суд вважає, що внаслідок переживань, порушення нормального ритму життя позивачка зазнала моральної шкоди, у зв’язку з чим на її користь слід стягнути 1000 гривень, що є достатнім для компенсації моральних переживань позивачки та такими, що відповідають обставинам справи. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат у пропорційному співвідношенню до задоволених вимог в розмірі 410,49 гривень та судові витрати за проведення товарознавчої експертизи у розмірі 1176 гривень за проведення судової автотоварознавчої експертизи. Окрім цього з відповідача слід стягнути на користь Державного бюджету вартість автотехнічної експертизи у розмірі 821,52 гривень, що була проведена НДЕКЦ при УМВС України у Хмельницькій області згідно ухвали суду. Крім цього, відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачці [PERSON] належить повернути переплачену суму судового збору у розмірі 85,37 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial