Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

У 2007 році між [PERSON] та ТОВ « Агрофірма « Джулинка» було укладено договір оренди землі, згідно якого позивач передав відповідачеві належну йому, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, земельну ділянку в оренду терміном на п'ять років. Перед закінченням строку дії вищевказаного договору позивач звернувся до ТОВ « Агрофірма « Джулинка» з заявою про небажання продовжувати строк дії договору оренди земельної ділянки після його спливу. Однак, всупереч ст. ст. 19,20 Закону України « Про звернення громадян» його звернення не було розглянуте у встановлений Законом термін, не було надіслано письмової відповіді. Коли ж постало питання про припинення орендних відносин між ним і відповідачем у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди, [PERSON] було повідомлено, що існує додаткова угода до договору оренди землі, згідно якої термін дії договору продовжується ще на п'ять років. Після отримання одного із примірників додаткової угоди позивач встановив, що вона була укладена у вересні 2009 року і підписана однією стороною (орендодавцем) 4 вересня 2009 року, а другою стороною ( орендарем) 7 лютого 2012 року і зареєстрована в відділі Держкомзему у Бершадському районі 13 липня 2012 року. До отримання примірника додаткової угоди її текст позивачеві був невідомий. Обставинами, які спричинили появу додаткової угоди стали зміни у законодавстві, які викликали зміну рівня ставки орендної плати до 3 % нормативної грошової оцінки об'єкта оренди, а тому вносились відповідні зміни до договору оренди земельної ділянки, викладені в додатковій угоді. Проте зневажливо відносячись до орендодавців, орендар поряд зі зміною орендної плати вніс зміни і до строку дії договору. На початку вересня 2009 року під час одержання зерна на токах в рахунок орендної плати кожному власникові земельного паю, було запропоновано підписати чистий бланк документа, згідно якого нібито збільшується орендна плата. Домовленості про подовження строку дії договору оренди земельної ділянки на підставі вищевказаного документа не було на жодному з рівнів. Позивач стверджує, що дана угода була укладена з порушенням чинного законодавства, яке полягає у тому, що орендодавець був введений в оману при підписанні угоди в частині продовження строку дії договору оренди землі. Крім того позивачем угоду було підписано 2009 року, а орендарем у 2012 році, що не взято до уваги відділом Держкомзему при державній реєстрації угоди, яка була проведена 13 липня 2012 року, тобто через майже три роки з моменту її підписання орендодавцем. Відповідачем також не було взято до уваги наявність заяви про небажання продовжувати строк дії договору. Враховуючи вищенаведене, представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить постановити рішення суду, яким визнати додаткову угоду від 4 вересня 2009 року, реєстраційний № 052048164009683 до договору оренди землі від 16 липня 2007 року зареєстрованого за № 040781600779 укладену між позивачем та ТОВ "Агрофірма "Джулинка" недійсною , стягнути з відповідача судові витрати та викликати в судове засідання свідків для дачі пояснень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові, оскільки орендодавець дійсно підписуючи додаткову угоду в 2009 році не знав про те, що окрім підняття орендної плати мова йде ще й про продовження строку дії договору. Дану обставину ними розцінено як введення в оману позивача, що тягне за собою визнання недійсною даної угоди. Представник відповідача ТОВ "Агрофірма "Джулинка" Мандзій Н.К. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки при підписанні додаткових угод у 2009 році кожному орендодавцеві було надано відповідно його екземпляр угоди, жодна зі сторін не була обмежена в часі та строках, а тому могла вільно ознайомлюватися з текстом угоди. Крім того, в разі виникнення питань, кожен орендодавець міг звернутися до орендаря для усунення протиріч та з'ясування питань, що вказує на те, що при підписанні вищевказаних угод орендар не мав на меті введення в оману іншу сторону та така обставина взагалі не мала місце. Також, представник відповідача зазначила, що строки реєстрації договорів оренди земельних ділянок та додаткових угод до них не визначені ні законодавством, яке діяло на момент їх підписання ні чинним законодавством України. Представник співвідповідача відділу Держземагенства у Бершадському районі Цимбалюк І.А. позовні вимоги не визнала та пояснила, що жодних порушень при реєстрації спірної додаткової угоди від 04.09.2009 року допущено не було, оскільки орендарем було надано всі необхідні для реєстрації документи. Щодо строків проведення реєстрації, то вона підтвердила пояснення представника відповідача, зазначивши, що строки реєстрації договорів оренди земельних ділянок та додаткових угод до них не визначені ні законодавством, яке діяло на момент їх підписання ні чинним законодавством України. В судовому засіданні, викликаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що на момент укладення договорів оренди земельних ділянок у 2007 році та додаткових угод, підписаних сторонами у 2009 році він обіймав посаду директора ТОВ "Агрофірма "Джулинка", а тому будучи уповноваженою на те особою підписував дані угоди від орендаря. До укладення угод орендодавців ніхто не примушував, їм пропонували укладення даних угод під час отримання ними орендної плати за договорами оренди земельних ділянок, яка виплачувалась у натуральному вигляді. При цьому їм пропонувалися для ознайомлення дані угоди безпосередньо перед їх підписанням. Свідок [PERSON] на задані питання в судовому засіданні пояснив, що працював раніше в ТОВ "Агрофірмі "Джулинка", і в 2009 році під час видачі в натуральній формі орендної плати власникам земельних ділянок, які дане підприємство орендувало, було проведено підписання додаткових угод до договорів оренди. Кожному орендодавцеві надавались повні тексти додаткових угод для ознайомлення, в часі ніхто їх не обмежував, кожна із сторін мали змогу в повному обсязі ознайомитись із текстом угоди та звернутись до представників підприємства для узгодження питань. Аналогічні свідчення надав свідок [PERSON], який окрім вищенаведеного, зазначив, що бланки даних додаткових угод були заздалегідь розміщені на стовпах на території току товариства, і кожен міг ознайомитись з їх істотними умовами. Інші свідки, визначені позивачем у позовній заяві в судовому засіданні не допитувались, у зв'язку з задоволенням судом клопотання представника позивача про недоцільність їх допиту по даній справі. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд в межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України ) встановив наступне. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Враховуючи дані обставини питання про призначення судової експертизи, направленої на встановлення достовірності підпису позивача на додатковій угоді від 04.09.2009 року, судом не розглядалось, оскільки не було підтримано позивачем та його представником в судовому засіданні Судом встановлено, що позивач [PERSON] будучи власником земельної ділянки відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії І-ВН № 006675, уклав з відповідачем - ТОВ "Агрофірма "Джулинка" 16 липня 2007 року договір оренди належної йому земельної ділянки площею 2,51 га строком на 5 років. Пункт 9 договору передбачає, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 1,5 % з грошової оцінки землі, що складає 411 гривень і може вноситися у натуральній, грошовій та відробітковій формі. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оренду землі», плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. 4 вересня 2009 року між позивачем і відповідачем була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого у Бершадському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" в якій зазначено, що пункт 8 договору викласти в наступній редакції: «Договір укладено на 5 років з моменту підписання додаткової угоди", пункт 9 договору: «Орендна плата складає 3.0 відсотка визначеної вартості земельної ділянки». Додаткова угода була зареєстрована у Бершадському районному відділі Держкомзему 13.07.2012 року за № 052048164009683. Сторонами не заперечується те, що істотні умови договору та додаткової угоди ними виконуються, зокрема орендар щороку сплачує орендодавцеві орендну плату відповідно до умов договору та угоди. Відповідно до ст.ст. 203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 2 ст. 792 ЦК України вказано, що правовідносини оренди земельних ділянок регулюється законом. Дійсно ст.ст. 18 та 20 Закону України «Про оренду землі» передбачають обов'язкову державну реєстрацію договорі оренди землі. Але ст. 20 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що реєстрації підлягають вже укладені договори оренди. Факт укладення договору оренди землі між позивачем та відповідачем встановлено. Термін реєстрації договорів оренди землі не встановлено. Сам процес реєстрації регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі" і вимагає надання крім договорів оренди чисельної технічної документації, частина з якої виготовляється експертною установою. Термін реєстрації договорів оренди землі з моменту їх укладання Порядком реєстрації договорів оренди землі також не встановлено. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. 19.01. 2012 року позивач звернувся до директора ТОВ "Агрофірма "Джулинка" із заявою про небажання продовжувати договір оренди землі, у зв'язку з необхідністю її особистого використання орендодавцем. Відповідно до ч. 2 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Отже, у даному випадку орендодавець дійсно повідомив у встановлений строк про те, що подальша оренда земельної ділянки неможлива після припинення дії договору оренди, однак враховуючи те, що строк дії даного договору продовжено ще на 5 років, а тому дане звернення є передчасним та не може розглядатися судом як одна з причин визнання додаткової угоди недійсною. У частині визнання додаткової угоди недійсною у зв'язку з введенням орендодавця в оману під час її підписання судом враховується, що сторони при укладанні договору оренди землі є вільними у виборі його умов. У судовому засіданні було встановлено, що волевиявлення учасників правочину при підписанні спірної угоди було вільним, позивач безпосередньо після підписання додаткової угоди ознайомився з її умовами, він усвідомлював про наслідки підписанняугоди та строк, на який продовжується договір оренди землі. Позивач щорічно, починаючи з 2009 року отримував орендну плату за угодою і, до цього часу її визнавав та погоджувався з її умовами. Крім того, свідки у даній справі суду пояснили, що при підписанні додаткової угоди орендодавцям було надано, не чистий бланк, а повний текст угоди зі всіма заповненими графами. Угоди були складені у трьох екземплярах, кожен з яких було надано сторонам у справі. Аналогічні відомості містяться і в тексті самої угоди, а протилежне позивачем жодним чином доведено не було. Отже, доводи, наведені у позові є лише припущенням, яке не може бути розцінене судом, як доказ. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed