Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-23 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач вказував на те, що 7 вересня 2011 року він уклав договір позики із [PERSON], за умовами якого передав останньому в борг до 07 листопада 2012 року 55 000 дол. США на придбання автомобілів. На підтвердження даних обставин останній написав йому розписку. В травні 2012 року він дізнався, що [PERSON] помер. Посилаючись на те, що зобов’язання за договором позики [PERSON] не виконав, позивач просив суд стягнути з дружини померлого [PERSON], як його спадкоємиці, на свою користь 55 000 дол. США боргу за договором позики. В подальшому, позивач уточнив свій позов, пред’явивши свої вимоги також до [PERSON] як законного представника неповнолітньої доньки померлого [PERSON], а також до сина [PERSON] – [PERSON]. Посилаючись на положення ст.1282 ЦК України позивач просив суд на свою користь стягнути: з [PERSON] борг у розмірі 88990 грн., з [PERSON] як законного представника неповнолітньої [PERSON] - 88990 грн. боргу, з [PERSON] – борг у сумі 266970 грн., а всього 444950 грн. боргу за договором позики від 07.09.2011 року, що еквівалентно 55 000 дол. США. В березні 2013 року відповідачка [PERSON] пред’явила до [PERSON] зустрічний позов. Відповідачка вказувала на те, що з 2009 року її чоловік [PERSON] почав вести себе неадекватно, у нього проявлялися ознаки психічного розладу і нездатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. В зв’язку з чим в жовтні 2009 року він звертався за медичною допомогою до Миколаївської обласної психіатричної лікарню №1, де проходив лікування. Крім того в 2011 році її чоловік звертався за медичною допомогою до психіатра медичної служби УМВС України в Миколаївській області. В листопаді 2011 році вона та її сестра звернулися до Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 з заявами про неадекватну поведінку [PERSON] та необхідність його лікування. Її чоловік також проходив лікування в психіатричній лікарні у квітні 2012 року. Посилаючись на те, що при укладенні договору позики 07.09.2011 року внаслідок психічного розладу її чоловік не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, відповідачка просила суд визнати недійсним укладений договір позики на підставі ст.225 ЦК України. Ухвалою суду від 15 квітня 2013 року обидва позови об’єднано в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги первісного позову, просив про його задоволення. В зустрічному позові просив відмовити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, вказуючи на те, що її чоловік при укладенні договору позики діяв несвідомо, перебуваючи в неадекватному психічному стані, а тому просила відмовити в позові та задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до вимог ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 7 вересня 2011 року [PERSON] написав розписку про те, що він взяв в борг у [PERSON] кошти в розмірі 55 000 дол. США на придбання автомобілів, які зобов’язався повернути 7 листопада 2012 року. Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред’явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. 3 травня 2012 року [PERSON] помер. Як слідує з матеріалів спадкової справи, заведеної 18 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] після смерті [PERSON], з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася його дружина [PERSON] в своїх інтересах та від імені і в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Крім того з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся його син [PERSON], [INFO]. Батьки померлого [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріуса заяви, якими відмовилися від належної їм спадщини на користь сина [PERSON] – [PERSON] 29 жовтня 2012 року [PERSON] подав до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] претензію кредитора про погашення боргу спадкоємцями [PERSON] 9 листопада 2012 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частку у спадщині, [PERSON] – на 1/5 частку у спадщині, [PERSON] – на 3/5 частки у спадщині. В обґрунтування своїх позовних вимог відповідачка вказує на те, що з 2009 року її чоловік вів себе неадекватно та у нього проявлялися ознаки психічного розладу. При укладенні договору позики 07.09.2011 році він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як зазначено в п.1 Постанови № 9 «Пленуму Верховного Суду України» від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст..225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов’язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. Ухвалою суду від 26.04.2013 року за клопотанням відповідачки і її представника у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору. Відповідно до акту посмертної судово-психіатричної експертизи Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 13.08.2013 року [PERSON] страждав стійким хронічним психічним розладом – шизоафективний розлад, змішаний тип (F25.2). За своїм психічним станом в момент укладення договору позики – 7 вересня 2011 року він не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Як вбачається з даного акту такого висновку експерти дійшли дослідивши матеріали справи, медичну документацію, показання свідків з боку відповідачки. Так свідок [PERSON] лікар - психіатр, начальник центру психіатричної допомоги лікарні УМВС в Миколаївській області в судовому засіданні пояснила, що восени 2011 року надавала медичну консультацію та оглянула [PERSON], звернула увагу на те, що [PERSON] мав неадекватно підвищений настрій, проявляв надмірну безпечність та легковажність. За результатами огляду рекомендувала звернутися до Миколаївської обласної психіатричної лікарні. Свідок [PERSON] лікар лікарні ШМД пояснила суду, що знала [PERSON] з 2008 року, з яким познайомилася у фітнес-клубі. Спілкувалася з ним у 2011 році, коли він проходив лікування з приводу перфоративної язви. Весь цей час [PERSON] відрізнявся від інших людей своєю неадекватною поведінкою, оскільки мав різку зміну настрою: то проявляв агресію, вступав у конфлікти, то різко змінювався, був дуже імпульсивний, намагався показати, що він - неординарна людина. Аналогічні пояснення дали свідки - близькі знайомі сім’ї [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], та знайомий померлого [PERSON] Вказані свідки також пояснили суду, що влітку 2011 року вони звернули увагу на те, що у [PERSON] відбулися досить серйозні зміни психічного характеру: останній був дуже імпульсивний, агресивний, запальний, у нього різко змінювався настрій. Крім того він висловлював ідеї щодо спасіння світу, купівлі острова, побудови парку атракціонів. Мотивуючи свій висновок, експерти зазначили, що психічний стан [PERSON] змінився у 2009 році, коли на фоні психотравмуючих факторів (соматичного неблагополуччя, труднощів у бізнесі), вперше попав в поле зору психіатрів. Лікувався стаціонарно в Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1 з діагнозом: «Соматоформний розлад верхніх відділів шлунково-кишкового тракту (гикавка). Тривожно-іпохондричний синдром». З цього ж часу у нього з’явився виражений афективний розлад, характерний для маніакально-депресивного стану: різкі коливання настрою, під час бесіди переходив на крик, образи, погрози, міг сміятися і плакати. Порушення мислення проявилося у висловлюванні паралогічних ідей, надцінних ідей реформаторства, власної значимості, надможливостей, мали місце безглузді, неадекватні вчинки і бажання. У [PERSON] був розлад сприйняття. Шизофренічні симптоми (розлад мислення, сприйняття, амбітендентність, амбівалентність), існували зі змішаними афективними біполярними розладами. [PERSON] намагався вчинити самогубство. В квітні 2012 року [PERSON] було направлено у відділення психіатричної лікарні з діагнозом: «Хронічна зміна особистості після переживання ряду стресів» (F 62.0). Враховуючи викладене, суд вважає, що вказана експертиза є обґрунтованою та узгоджується з іншими матеріалами справи. Що стосується показань свідків з боку позивача [PERSON], [PERSON], наданих в судовому засіданні 24.09.2013 року щодо психічного стану [PERSON] при укладенні договору позики 07.09.2011 року, то суд їх не може взяти до уваги, оскільки ці показання не були предметом дослідження судової експертизи та надані суду після ознайомлення позивачем з її висновком. За таких обставин, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, вважає доведеним, що на момент укладення 07.09.2011 року оспорюваного договору позики [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому зустрічний позов [PERSON] про визнання цього договору недійсним за правилами ч.1 ст.225 ЦК України підлягає задоволенню. За такого, в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід відмовити, що не позбавляє позивача на захист його цивільного права іншим чином в судовому порядку.

Outcome: approved