Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним. З урахування уточнених позовних вимог позивач просить визнати недійсним кредитний договір, договір іпотеки та скасувати державну реєстрацію іпотеки. Ухвалою суду було залучено до справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В позовній заяві зазначається, що під час укладення кредитного договору не було виконано вимогу закону передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що як наслідок потягнуло укладення для позивача кабального правочину. Зокрема, банк не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема. наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та ін.. Також, посилається, що під час укладення договору було порушено п.2.1 Постанови Правління Національного банку України №168 від 07.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відносно надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, в кредитному договорі не було дотримано вимог, передбачених, п.3.1. Постанови Правління Національного банку України №168 від 07.05.2007 р., згідно якої, зокрема, встановлено що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Також, посилається, що кредитний договір не містить графіку погашення кредиту, як того вимагає п.3.2. Постанови Правління Національного банку України №168 від 07.05.2007 р, зокрема, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до п. 3.8. вищевказаної Постанови банк не попередив позивача про валютні ризики, які несе споживач. Посилається, на лист листі N40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року Національного банку України згідно якого Національний банк України наголосив на тому, що комерційні банки мають виконувати вищевказані правила встановлені постановою Правління Національного банку України №168 від 07.05.2007 року. Зазначає, що в зв'язку із невиконанням з сторони банку ряду вимог нормативних актів щодо оформлення та укладення кредитного договору, останній ставить позичальника в вкрай негативне фінансове становище в порівнянні із Банком. Так, в зв'язку із неточною визначеністю ряду умов кредитного договору, кредитором здійснюються нарахування по кредиту в більшу сторону в порівнянні із платежами та розрахунками позивача, що відповідно порушує його права та інтереси. Також, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до п. 6 ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - договір, якщо інше не передбачено законом, зокрема, повинен містити: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги збільшив та уточнив, мотивуючи тим, що оскільки основне зобов'язання Кредитний договір № 172 від 16.09.2008 року підлягає визнанню недійсним, тому і похідний правочин від нього Іпотечний договір від 16.09.2008 року також підлягає визнанню недійсним. Послався, що в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 172 від 16.09.2008 року між відповідачем та позивачем було укладено договір іпотеки від 16.09.2008 року , відповідно до якого було передано в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України - недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Представник відповідача ПАТ «Кредобанк» в судовому засідання заперечив щодо задоволення позову та посилався на пропущення позивачем строку позовної давності та просив його застосувати, в задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. 16.09.2008 року між позивачем та ВАТ «Кредобанк» в особі Вінницької філії ВАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір №172 за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику суму кредиту в розмірі 78000 доларів США За користування кредитом була встановлена процентна ставка 15,4 % річних. Строк повернення всіх кредитних коштів було встановлено до 01.09.2038 року. Відповідно до п.2.2 Кредитного договору кредит був наданий на придбання нерухомості, а тому, відповідно до положення п.1.2 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 року та п.2 ч. 7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» даний кредит є споживчім. Таким чином, до правовідносин по Кредитному договору, що додатково підтверджується Постановою Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5, рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», причому протягом всього часу дії кредитного договору. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Статтею 203 Цивільного кодексу України, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності. Пленум Верховного Суду України, в своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві. Так, з кредитного договору, що є предметом розгляду даної справи, вбачається що на момент укладення кредитного договору та самому договору недодержані вимоги цивільного законодавства України, що і є підставою визнання цього договору недійсним з моменту укладення. Відповідачем допущені порушення наступних норм цивільного права. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом 16 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. В п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зазначено, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач зобов'язаний був перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Та після того, як споживач обере для себе форму кредитування, яка найбільш для нього підходить, кредитодавець отримує від позичальника письмове підтвердження, що останній повністю ознайомлений з умовами кредитування і погоджується з усіма умовами кредитного договору. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом 2.1. якої передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема:можливу суму кредиту;строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний;форми та види його забезпечення;необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Крім того пунктом 3.1 вказаної постанови Національного банку України визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Проте як вбачається, вищевказані вимоги чинного на той час законодавства не були виконані. Так, ні в кредитному договорі ні в окремому додатку не вказано про детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Зокрема, споживачу не було повідомлено про порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу; не визначено реальну процентну ставку; не вказане абсолютне значення подорожчання кредиту; не вказаний перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору тощо. Надана відповідачем анкета-заява на отримання кредиту від 11.09.2008 року, яка підписана позивачем, однак в графі на яку посилається відповідач «погоджені з клієнтом параметри кредитування» не має підпису позивачки. Як зазначається далі після назви цього пункту зазначено «даний пункт заповнюється співробітником банку». Тим більше, суд звертає увагу, що з анкети вбачається, що позичальнику мав надаватись кредит на суму 434909,70 гривень, проте кредитний договір був укладений саме в доларах США на суму 78000 доларів США. Інших умов щодо кредитування, які вимагає чинне законодавство, зокрема, строк кредитування, розмір процентної ставки, форма погашення та інші - дана анкета не містить. Також, в анкеті відсутні пропозиції банку про умови кредитування та форму погашення кредиту, розпис вартості кредиту за альтернативними формами погашення кредиту тощо. Таким чином, суд приходить до висновку що надана відповідачем анкета-заява не є документом, що підтверджує детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Також, посилання відповідача про те що позивач шляхом підписання кредитного договору ознайомився з його умовами та його параметрами, не можу бути прийнято до уваги, оскільки враховуючи наявний лише кредитний договір, позивач ознайомився лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, то відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Тим більше, закон передбачає, окреме письмове повідомлення споживача про вартість кредиту та інші параметри до укладення кредитного договору. Суд за таких обставин не може прийняти надані відповідачем документи, як належні докази того, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування. Також, відповідно до п.3.2 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 - кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Проте вищевказаних обов'язків відповідачем не виконано. Відповідно до форми встановленої в Додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 відповідачем не складено відповідного графіку ні у кредитному договорі ні в формі окремого документу. Так, при огляді кредитного договору встановлено, що відсутній взагалі графік погашення (як тіла кредиту, процентів; так, і вартості отримання супутніх послуг, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту по кредитному договору). Тим більше, відповідно до п. 2.11 Кредитного договору встановлено, що кредит видається траншами (сумами), розміри та строк видачі яких наведено у Додатку №1 до цього договору. Також, зі змісту договору вбачається, що відповідачем не виконано вимогу встановлену п.3.8 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, згідно якої, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Національний банк України в своєму листі N40-117/2093-6134 від 16.06.2007 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наголосив на тому, що комерційні банки мають виконувати вищевказані правила. Відповідно до листа Національного банку України від 19.01.2006р. №18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» банкам звернуто увагу на те, що нормами статті 11 цього Закону врегульовано права споживачів на випадок укладення ними кредитних договорів (у тому числі при здійсненні операцій з кредитування банківських рахунків споживачів), відповідно до яких кредитодавець надає кошти на придбання продукції. Зокрема, встановлено вимоги щодо письмової форми таких договорів, визначено обсяг інформації, яку кредитодавець (у тому числі банк) має право вимагати від позичальника (споживача) з метою перевірки платоспроможності останнього, на кредитодавця покладено обов'язок доведення факту передання позичальнику (споживачу) оригіналу такого договору, а також врегульовано інші аспекти відносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що можуть мати місце під час виконання ними взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного кредитного договору. У зв'язку із вищезазначеним НБУ звертає увагу на можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит із фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, що обумовлені нормами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведеного вбачається, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших правочинів, що можуть вчинятись за участю банківських установ. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг відповідно до п.2 ст. 19 Закону. Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. Також, відповідно до п. 6 ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - договір, якщо інше не передбачено законом, зокрема, повинен містити: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Однак, в зв'язку із невиконання відповідачем вимоги встановленої п.3.2 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 щодо складання графіку погашення, сторонами не було в повному обсязі досягнуто домовленості щодо умов взаєморозрахунків за договором (тіло кредиту, процентів та ін.. платежів). Що в свою чергу призводить до суттєвого погіршення фінансового становища споживача та його прав та інтересів. Так, п.4.1. кредитного договору передбачено, що кредит має повертатись щомісячно рівними частинами по 217,27 доларів США. Однак, з розрахунку зробленого позивачем, який перевірено судом, за параметрами кредитного договору вбачається щомісячне погашення по 216,60 доларів США. Відповідно до п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.п. 4.5. ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору. Аналіз положень ст. 1054-1056-1 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» дає можливість зробити висновок, що істотними умовами договору споживчого кредиту є предмет договору, строк його укладення, та ціна, тобто відсоткова ставка. Під час укладення кредитного договору відповідач не зробив відповідних розрахунків як у формі графіку так і в окремому додатку, що призвело до приховання від позивача повної та об'єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, абсолютне значення подорожчання кредиту тощо. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача послуг, у зв'язку з чим, позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги як кредит та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 13 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (п.1); при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (п.2); не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 6 ЦК України - сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 передбачено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Окрім того, судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 172 від 16.09.2008 року між відповідачем правонаступником якого є третя особа на стороні відповідача та позивачем було укладено договір іпотеки від 16.09.2008 року реєстровий номер 4051, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого було передано в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, іпотечний договір 16.09.2008 року реєстровий номер 4051 укладений між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» слід визнати недійсним з моменту його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі - визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, в зв'язку із визнанням недійсним договору іпотеки від 16.09.2008 року відомості про його припинення підлягають державній реєстрації. На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку про задоволення позову. Разом з тим, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, позовної заяви від 27.03.2013 року, розрахунку заборгованості складеного відповідачем, позивачу стало відомо про порушення свого права з моменту звернення банку до нього з позовом про стягнення заборгованості в березні 2013 року, що і зумовило необхідність проведення перевірки вищевказаного розрахунку заборгованості відповідності умовам кредитного договору та внаслідок чого було встановлено суттєві розбіжності в договорі та відсутність всіх необхідних умов щодо нарахування та погашення кредиту, відсотків, відсутність відповідного графіку погашення кредиту, згідно яких має бути встановлений порядок погашення, а тому строк позовної давності в даному випадку не сплив. Окрім того строк дії оскаржуваного кредитного договору встановлено до 01 вересня 2038 року. Відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved