Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

19.12.2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.02.1998 року між Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України та відповідачем був укладений кредитний договір № 2202242 на суму 4000 грн. строком на 1 рік (до 01.02.1999р.) та сплатою відсотків (50%) за користування кредитом. Своєчасне виконання договору забезпечується заставою. 09.02.1998р. приватним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] посвідчено договір застави, згідно якого відповідач в якості забезпечення зобовязань надав в заставу житловий будинок за адресою: м.Верхівцево, вул.. Леніна, буд. 146. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 14.04.1999р. з відповідача вже стягнута заборгованість за кредитом та відсоткам у сумі 7421.66 грн. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 25.09.2003р. Договір купівлі-продажу предмету житлового будинку за адресою: м.Верхівцево, вул.. Леніна, 146, від 27.01.1998р. (предмет застави) відповідно до якого будинок належав відповідачу та договір застави від 09.02.1998р. визнано недійсними. Станом на 01.12.2012р. заборгованість за кредитним договором складає 31277,79 грн., на підставі чого просить розірвати кредитний договір; стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 4000 грн., відсотки по договору в сумі 27277.79 грн. та судовий збір. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Надалі представник в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 45). Відповідач в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за її відсутністю не надала, в звязку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду, на підставі Ухвали суду від 06 листопада 2013 року. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 09.02.1998 року між Державним спеціалізованим комерційним Ощадним банком України та відповідачем був укладений кредитний договір № 2202242, згідно якого банк надав відповідачу кредит в сумі 4000 грн., строком на 1 рік, остаточне погашення кредиту до 01.02.1999р. та сплатою відсотків в розмірі 50% річних за користування кредитом (а.с.19-20). Відповідно до Строкового зобовязання від 09 лютого 1998 року, відповідач зобовязався за отриманою ним позики сплатити банку 4000 грн. до 01 лютого 1999р. та проводити, починаючи з 25.02.1998р. платежі в погашення основної заборгованості за позикою щомісячно (щоквартально) в сумі 164,38 грн. не пізніше 30 числа платіжного місяця першого місяця кожного кварталу; проценти, які нараховані відповідно до п. 2 Кредитного договору від 09.02.1998р. сплачувати одночасно з платіжками за основним боргом (а.с.18). В квітні 1999 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4000 грн., заборгованості за відсотками в сумі 1961,66 грн., та пені в сумі 1460,00 грн., а всього 7421,66 грн. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.04.1999р. позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь банка задолжность по кредитному договору №2202242 від 09.02.1999р. в сумі 7421,66 грн. (а.с.13). Відповідно до п.1 та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (ред. 2003р.), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже на спірні правовідносини розповсюджуються положення Цивільного кодекс Української РСР (ред.1963 року) щодо виникнення та виконання зобовязань в період дії ЦК УРСР (ред. 1963р.) та положення ЦК України (ред. 2003р.) на правовідносини, які продовжують існувати після 01 січня 2004р. Відповідно до ст.ст. 4,151 ЦК УРСР (ред. 1963р.), в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно зі ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР (ред. 1963р.), зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 374 ЦК УРСР (ред. 1963р.), передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Отже зобовязання відповідача перед банком виникли на підставі та у порядку, передбаченому чиним на той час законодавством. Відповідно до ч. ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивач звертався до суду з позовом до відповідача з тих самих підстав, з вимогою зокрема про стягнення основного боргу за позикою у розмірі 4000 грн. та судом ухвалено Рішення про задоволення цих вимог, яке набрало законної сили. Враховуючи, що сума основного боргу за позикою вже була стягнута за Рішенням суду від 14.04.1999р., то в силу ст. 223 ЦПК України позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР (ред. 1963р.) зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки сторонами не надано доказів про повернення відповідачами позики в повному обсязі, а само по собі ухвалення рішення про стягнення боргу не є підставою для припинення зобовязань, то у відповідача продовжують існувати зобовязання по сплаті відсотків за користування позикою, у томі числі після 01 січня 2004 року, та ці правовідносини регулюються також положеннями ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобовязання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України, встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За розрахунками позивача заборгованість позивача по відсоткам за користування кредитом станом на 01.12.2012р. складає 27277,29 грн., доказів сплати відповідачем відсотків за користування кредитом суду не надано. За такими обставинами позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками по кредитному договору № 2202242 від 09.02.1998 року підлягають задоволенню в сумі яка зменшена на суму відсотків, що стягнута за Рішенням Верхньодніпровського районного суду 14.04.1999р., а саме з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню відсотки за користування кредитом у сумі 25316, 13 грн. Статтею 610 ЦК України (ред. 2003р.) передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Враховуючи, що судом встановлено невиконання та неналежне виконання зобовязань відповідача за Кредитним договором, що суттєвим порушенням, оскільки позивач не отримує коштів, які є метою цього договору для банка, то вимоги в частині розірвання Кредитного договору підлягають задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 253 (двісті пятдесят три) грн. 16 коп.

Outcome: partial