Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позом, обгрунтовуючи вимоги тим, що договір оренди земельної ділянки площею 6,7 га, розташованої та території Малинівської сільської ради Слов`янського району Донецької області від 10 жовтня 2006 року, укладений між ним та Селянським фермерським господарством «Слава Донбасу» (далі - СФГ «Слава Донбасу»), він не підписував. Посилаючись на висновок спеціаліста від 20 грудня 2011року, яким проведено почеркознавче дослідження та згідно з його висновком, підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі виконано не ним, а іншою особою, позивач просив визнати вищевказаний договір оренди землі недійсним. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2012 року позов [PERSON] до Селянського фермерського господарства «Слава Донбасу» про визнання договору оренди землі недійсним залишено без задоволення. З вказаним рішенням не погодився позивач [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись не неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушенння норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок спеціаліста про те, що підпис на договорі оренди землі від 20 грудня 2011року виконано не ним, а іншою особою. Окрім цього суд помилково застосував строк позовної давності та безпідставно відмовив в задоволенні його позову. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2012 року скасовано. В частині задоволення позову [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено чаатково, рішення апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2013 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Сторони в судове засіданні апеляційного суду не з`явились, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками (а.с. 122, 140). В письмовій заяві від 22 листопада 2013 року, яку позивач [PERSON] надіслав до апеляційного суду, він просив справу розглянути в його відсутності та задовольнити апеляційну скаргу. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходе до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову [PERSON], виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 3 та п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст.309 ЦПК передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Як зазначено в ч.3 ст.309 ЦПК, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, площею 6,770 га, що розташована на території Малиновської селищної ради, цільове призначення якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.9). Згідно з договором оренди землі від 10 жовтня 2006 року, ця земельна ділянка площею 6,120 га, передана [PERSON] в оренду відповідачу строком на 10 років. Договір зареєстрований Малиновською сільською радою 01 січня 2008 року, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 567 від 15 грудня 2006 року (а.с.5-8. 9). З наданих до справи відомостей за період з 2008 - 2012 р.р. вбачається, що СФГ «Слава Донбасу» нараховувало та сплачувало [PERSON] за оспорюваним позивачем договором оренди землі орендну плату в натуральній та грошовій формі відповідно до умов договору, про що свідчить підпис позивача у відомостях та не заперечувалось ним під час розгляду справи в суді першої інстанції. Разом з тим, вказаний договір оренди землі позивач не підписував, про що свідчить висновок почеркознавчої експертизи № 50 від 20 грудня 2011 року(а.с. 10 -12). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON]., суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Однак з рішенням суду не можна погодитись, виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником земельної лілянки площею 6,7 га, яка розташована на території Малинівської сільскої ради Слов`янського району Донецької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 106155 від 6 березня 2003 року. 10 жовтня 2006 року між [PERSON] та СФГ «Слава Донбасу» укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,7 га, розташованої на території Малинівської сільської ради Слов`янського району Донецької області. У позовних вимогах позивач стверджував, що він не підписував вищевкзаний договір оренди земельної ділянки з відповідачем. Згідно з висновком спеціаліста № 50 від 20 грудня 2011 року, підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2006 року виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 10 - 15, 132 - 133, 138 - 139). Згідно з постановою органу досудового слідства від 27 січня 2012 року за фактом підробки договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та СФГ«Слава Донбасу» порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України, провадження за яким 25 квітня 2012 року зупинено до встановлення винних осіб (а.с. 130, 131, 142, 155). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1,3,4,5,6 ст.203 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторнами). Однак, спірний договір не підписаний стороною договору - «Орендодавцем» [PERSON], що свідчить про порушення вимог ч.2 ст.207 та ч.3 і 4 ст.203 ЦК України, оскільки волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі, а правочин не вчинено у формі, встановленій законом, та відповідно до положень ч. 1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, укладений між сторонами договір оренди земльної ділянки, як правочин, слід визнати недійсним, оскільки позивачем він не підписувався. Що ж стосується посилання суду першої інстанції на сплив позовної давності, то цей висновок суду є помилковим, оскільки відсутність підпису позивача на спірному договорі встановлено висновком спеціаліста № 50 від 20 грудня 2011 року, після чого [PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду. Зазначеного не врахував суд першщої інстанції та ухвалив помилкове рішення, яке не може залишатися без змін. З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню. Таким чином, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог ст.309 ч.1 п.3 та п.4 ЦПК України рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішенн, яким задовольнити позов [PERSON] та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 6,7 га, розташованої на території Малиновської селищної ради Слов'янського району Донецької області, що укладений 10 жовтня 2006 року між [PERSON] та Селянським фермерським господарством «Слава Донбасу», задовольнивши апеляційну скаргу [PERSON] Одночасно на підставі ст.84, ч.1 ст. 88 ЦПК України та ч. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року№ 4191-VI, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 107 грн.30 коп.та витрати за правову допомогу в сумі 800 грн. понесені позивачем (а.с.1, 19).

Outcome: approved