Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

У грудні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив, з урахуванням уточнень, розірвати кредитний договір № 014/2636/2/08026 від 18 грудня 2007 року, укладений між позивачем та відповідачем, скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 845/11 від 27 вересня 2011 року та визнати виконавчий лист від 25 листопада 2011 року про примусове стягнення з [PERSON] суми у розмірі 1073457,10 доларів США та витрат, повязаних з вирішенням спору, таким, що не підлягає виконанню, витрати у справі покласти на відповідача, винести окрему ухвалу про виявлення порушень закону при розгляді справи Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, яким винесено незаконне рішення від 27 вересня 2011 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2012 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково. Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27 вересні 2011 року про примусове стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» суму боргу у розмірі 1073457,10 доларів США, в решті позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2012 року було стягнуто з ПАТ «Ерсте Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 107 грн. 30 коп. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2012 року та додаткове рішення від 26 вересня 2012 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2012 року, додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити. Суду пояснив, що 18.12.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/2636/2/08026, яким відповідач взяв на себе зобовязання надати позивачу кредитні кошти у сумі 855000 доларів США на строк 168 місяців до 17.12.2021 року для споживчих потреб. Даний договір про надання споживчого кредиту передбачає, що кредит видається в іноземній валюті доларах США та розрахунки між позичальником та банком мають здійснюватися в тій самій валюті. Кредит носив на момент укладання договору цільовий характер для придбання квартири № 205 по вул. Дзержинського, 35-Б, корпус 2 у м. Дніпропетровську і як наслідок цього було укладено договір іпотеки № 014/2636/2/08026/1 від 18.12.2007 року. Позивач вважає, що банк не мав права надавати позивачу резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України, згідно ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Позивач стверджує, що здійснення ним, резидентом України, акту купівлі-продажу обєктів нерухомості за іноземну валюту з резидентом України без індивідуальної ліцензії НБУ, якої не мав ані покупець, ані продавець - було порушенням підпункту «г» пункту 4 ст. 5 Декрету. 01.12.2011 року позивач дізнався, що 25.11.2011 року відбулося судове засідання в Дніпровському районному суду м. Києва про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків по справі № 845/11 від 27.09.2011 року. Порушення Дніпровським районним судом м. Києва вимог ч. 4 ст. 74 ЦПК України є першою підставою для скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків по справі № 845/11 від 27.09.2011 року та виконавчого листа. Другою підставою для скасування рішення та виконавчого листа було порушення Третейським судом та Дніпровським районним судом м. Києва ст. 75 ЦПК України, бо повістку до Третейського суду позивач взагалі не отримував, а повістка до Дніпровського районного суду було направлена позивачу з порушеннями. Крім того, на час вирішення спору у Постійно діючому Третейському суді при асоціації українських банків спір про стягнення суми з [PERSON] не мав права розглядатися у звязку із тим, що по-перше, такий саме позов, за участю тих самих сторін та з тим же предметом позову було повернуто Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позивачу, по-друге, [PERSON] у звязку із незаконністю укладеного кредитного договору звернувся у вересні 2011 року з позовною заявою до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про розірвання кредитного договору. Це було четвертою підставою для скасування такого рішення. Пятою підставою для скасування такого рішення є те, що згідно Закону України «Про третейські суди» спори по справам щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не підсудні розгляду у Третейських судах. Крім того, Третейський суд при винесенні оспорюваного рішення допустив ряд помилок по субєктивним та обєктивним критеріям: підмінив підписи судді, замінив справжні листи судового рішення на інші. Згідно з підпунктом 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання зявився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що між банком та позивачем 18.12.2007 року було укладено кредитний договір № 014/2736/2/08026 на підставі заяви анкети позивача, в якій він просив надати йому кредит у розмірі 855000 доларів США. Факт отримання кредитних коштів позивач підтверджує та не оскаржує. Крім того, 26.12.2009 року між банком та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до вищезазначеного кредитного договору, відповідно до якої позивачу було надано реструктуризацію шляхом капіталізації його наявної заборгованості до основної суми боргу. У додатковій угоді до кредитного договору були погоджені строки, розміри та порядок здійснення платежів за договором. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та позивачем було укладено договір іпотеки №014/2636/2/8026/1 від 18.12.2007 року, де предметом іпотеки є квартира № 205 у житловому будинку № 35-Б, корпус 2 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську. 24.12.2009 року було укладено додатковий договір до даного договору іпотеки. Порядок використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно якого резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 5 Декрету передбачено, що [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Пунктом 2.3. Положення № 275, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року на виконання ст. 44 Закону України «Про [PERSON] банк України» , визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідно до п. 5.3. Положення № 275 відповідач отримав (на дату видачі кредиту) банківську ліцензію № 224 на право здійснення банківських операцій та Дозвіл з додатком № 224-2 на право здійснення операцій , визначених пунктами 1-4 частини 2 та 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» з додатком, а саме на операції з валютними цінностями в частині залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України». Відповідно до п. 5. 3. Положення № 275 виданий НБУ відповідачу письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом. Отримання індивідуальної ліцензії відповідачу чинним законодавством не вимагається. Це підтверджується також розясненнями, наданими у листі НБУ № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року, про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті. За змістом пунктів 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2012 року надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору. Тому підстав для розірвання кредитного договору в рамках наведених доводів позивача не існує. Щодо істотних змін обставин , зазначені позивачем як підстави розірвання кредитного договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України спростовуються наступним. Посилання позивача на те, що зміна курсу долара США по відношенню до гривні є істотна зміна обставин, яка може бути підставою для розірвання кредитного договору є необґрунтованими, оскільки при укладанні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обовязки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором (перш за все позивач) усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США є змінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачати та враховувати підвищення валютного ризику за цим договором. Обізнаність позивача про коливання курсу по відношенню до долара США та прийняття на себе відповідних ризиків підтверджується повідомленням позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту від 18.12.2007 року, що є додатком № 2 до кредитного договору № 014/2636/2/08026 від 18.12.2007 року, відповідно до якого у разі надання кредиту в іноземній валюті ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник, тобто позивач. Крім того, позивачем не було проявлено належного виконання умов договору. Так банком було проведено реструктуризацію заборгованості по кредитному договору шляхом відстрочки платежу на 10 місяців, але навіть умови реструктуризації виконані не були, що підтверджується відсутністю платежів. [PERSON] не поновлював договори страхування позичальника, тобто не проявляв турботливості та обачності для усунення причин після їх виникнення. При укладанні кредитного договору позивач придбав квартиру, чого він не заперечує, тобто жодного порушення його майнових прав та інтересів не відбулося, а сам [PERSON] жодним чином не позбавлений того, на що він розраховував при укладанні кредитного договору. Позивачем не доведено наявність чотирьох підстав, необхідних для розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору. ПАТ «Ерсте Банк» взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав. [PERSON] у встановленому Законом України «Про захист прав споживачів» строк та порядку не відмовився від отримання кредитних коштів. Чинність кредитного договору та факт обізнаності про валюту отриманих коштів, цільове призначення, відповідальність за невиконання умов кредитного договору [PERSON] підтвердив, окрім документів підписаних ним при надані кредиту, додатковими угодами до кредитного договору та договору іпотеки у 2010 році. 27.09.2011 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків була розглянута справа № 845/11 за позовом АТ «Ерсте Банк» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та винесено рішення. Оскільки Третейський суд знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15, [PERSON] мав право оскарження даного рішення Третейського суду до Дніпровського районного суду м. Києва. Рішення Третейського суду було отримано позивачем 03 листопада 2011 року, про що свідчить його особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. З того часу позивач мав право впродовж трьох місяців оскаржити дане рішення Третейського суду, однак він цього не зробив. 25.05.2012 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявами про поновлення строку на оскарження рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 27.09.2011 року, про оскарження цього рішення та про скасування виконавчого листа від 25.11.2011 року, тобто використав своє право на оскарження вказаних процесуальних документів. Дніпровським районним судом м. Києва 21.06.2012 року та 28.05.2012 року постановлено ухвали по справі № 2604/11964/12, якими у задоволені заяви [PERSON] про поновлення строку на оскарження рішення Третейського суду відмовлено, заяву про скасування рішення Третейського суду при Асоціації українських банків залишено без розгляду та відмолено у відкритті провадження в частині скасування виконавчого листа від 25.11.2011 року. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 18 грудня 2007 року між позивачем та ПАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/2636/2/08026, за умовами якого ПАТ «Ерсте Банк» надав позивачу кредит у сумі 855000 доларів США для споживчих потреб строком до 17 грудня 2021 року. Даний договір про надання споживчого кредиту передбачає, що кредит видається в іноземній валюті доларах США та розрахунки між позичальником та банком мають здійснюватися в тій самій валюті. Кредит носив на момент укладання договору цільовий характер для придбання квартири № 205 по вул. Дзержинського, 35-Б, корпус 2 у м. Дніпропетровську і як наслідок цього було укладено договір іпотеки № 014/2636/2/08026/1 від 18.12.2007 року. 26.12.2009 року між банком та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до вищезазначеного кредитного договору (т. 1, а. с.171-172), відповідно до якої позивачу було надано реструктуризацію шляхом відстрочки сплати наявної заборгованості на 10 місяців. У додатковій угоді до кредитного договору були погоджені строки, розміри та порядок здійснення платежів за договором. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № 014/2636/2/8026/1 від 18.12.2007 року, де предметом іпотеки є квартира № 205 у житловому будинку № 35-Б, корпус 2 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську. 24.12.2009 року було укладено додатковий договір до даного договору іпотеки (т. 1, а. с. 175-177). Рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 рок ПАТ «Ерсте Банк» було перейменовано у ПАТ «Фідокомбанк», що підтверджується копією Статуту ПАТ «Фідокомбанк» у новій редакції, погодженій з [PERSON] Банком України 24.05.2013 року. Згідно з п. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається з офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з п. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається [PERSON] банком України. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи 29 травня 2007 року відповідачу [PERSON] банком України видано банківську ліцензію № 224 (т. 1, а. с. 188) на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, та письмовий Дозвіл № 224-2 від 29 травня 2007 року на право здійснювати операції з валютними цінностями (т. 1, а. с. 190). Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 17 липня 2001 року за № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93. Відповідно до п. «в» ч. 4 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобовязань щодо отримання індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України для надання кредитів в іноземній валюті, висновок позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечить положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою [PERSON] банку України від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти на території України платежу як засобу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. За змістом пунктів 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2012 року надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору. Таким чином, судом встановлено що зі сторони відповідача не було допущено порушень валютного законодавства при укладанні з позивачем спірного кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір або укладали його на інших умовах. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання , договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору; 4)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У судовому засіданні було встановлено, що оскільки ПАТ «Ерсте Банк» мав генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, видача [PERSON] кредиту у доларах США була у відповідності із нормами законодавства. При цьому законодавством України не передбачено стабільний курс долара США до національної валюти гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про [PERSON] України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється НБУ, що також зазначено в ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Крім того, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління НБУ № 496 від 12.11.2003 року встановлено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, при укладанні між сторонами кредитного договору в іноземній валюті доларах США та беручи на себе певні обовязок щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США є змінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Обізнаність позивача про коливання курсу гривні по відношенню до долара США та прийняття на себе відповідних ризиків підтверджується повідомленням позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту від 18.12.2007 року (т. 1, а. с. 178-179), що є додатком № 2 до кредитного договору від 18.12.2007 року, відповідно до якого у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позивальник, тобто позивач. Позивач при укладанні кредитного договору у доларах США проігнорував валютні ризики і тому у суду відсутні підстави вважати, що в момент укладання договору сторони виходили з того, що істотна зміна обставин не настане. Позивачем при виконані зобовязань за кредитним договором не було проявлено належної турботливості . Так, між банком та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до спірного кредитного договору про реструктуризацію заборгованості за договором (т. 1, а. с. 171-174) шляхом відстрочки платежу на 10 місяців, але позивач не виконував і умови додаткової угоди. Крім того, позивачем на виконання умов кредитного договору не здійснювалося страхування від ризику смерті внаслідок нещасного випадку, виникнення захворювання, страхування майна, застава якого є забезпеченням кредитного договору та інше страхування та не сплачувався страховий платіж. Позивачем не надано доказів проявлення ним турботливості та обачності, які він проявляв при виконанні умов кредитного договору для усунення причин істотної зміни обставин. У судовому засідання було встановлено, що при укладанні спірного кредитного договору на отримані від ПАТ «Ерсте Банк» кошти позивач придбав квартиру № 205 у будинку № 35-Б, корпус 2 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську. Тобто жодного порушення його інтересів не відбулося, а сам [PERSON] жодним чином не був позбавлений того, на що він розраховував при укладанні кредитного договору. Істотною зміною обставин, на думку позивача, є зміна курсу гривні по відношенню до долару США. Однак зростання курсу долара США само по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позивача існувала можливість передбачити у момент укладання договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливості отримання кредиту в національній валюті. Позивачем не надано доказів наявності всіх чотирьох підстав, необхідних для розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27 вересня 2011 року у справі № 845/11 (т. 1, а. с. 224-230) було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1073457,10 доларів США, що еквівалентно 8559317,53 грн. згідно з курсом [PERSON] банку України станом на 27 вересня 2011 року та 25000 грн. витрат. Згідно ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, Закону України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК України третейський суд, як недержавний орган, має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обовязків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» , ч. 2 ст. 3895 ЦПК України, рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване у разі, якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обовязки осіб, які не брали участь у справі. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обовязки у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду. Виходячи з того, що справа № 845/11 за позовом АТ «Ерсте Банк» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором розглядалася Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15 , яка територіально відноситься до Дніпровського районного суду м. Києва, то відповідно компетентним судом є Дніпровський районний суд м. Києва. Рішення у справі № 845/11 було ухвалено Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 27.09.2011 року. Постійно діючий Третейський суд надіслав копію рішення від 27.09.2011 року [PERSON] , яку він отримав 03.11.2011 року, про що свідчить його особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Тобто позивач знав про прийняте рішення і до 02.02.2012 року мав право подати до компетентного суду заяву про скасування рішення третейського суду. 25.05.2012 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявами про поновлення строку на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27.09.2011 року та скасування виконавчого листа від 25.11.2011 року. Дніпровським районним судом м. Києва 21.06.2012 року була постановлена ухвала (т. 1, а. с. 184-185), якою у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27.09.2011 року було відмовлено та заяву [PERSON] про скасування даного рішення було залишено без розгляду та ухвала від 28.05.2012 року (т. 1, а. с. 186-187), якою було відмовлено у відкритті провадження за заявою [PERSON] про скасування виконавчого листа від 25.11.2011 року. Позивач дані ухвали Дніпровського районного суду м. Києва не оскаржував. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розглядаючи вимогу позивача про порушення Постійно діючим Третейський судом при Асоціації українських банків закону при розгляді справи № 845/11, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали. На підставі вищевикладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд залишає понесені позивачем судові витрати за ним.

Outcome: dismissed