Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-13 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила ухвалити рішення яким: визнати протиправними дії відповідачів в частині публічного розповсюдження недостовірної інформації щодо неї; заборонити відповідачам вчиняти дії, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію, що виражається в розповсюдженні недостовірної інформації щодо неї; зобов'язати відповідачів не пізніше одного тижня з моменту набрання рішенням суду законної сили, публічно спростувати розповсюджену ними раніше неправдиву та недостовірну інформацію щодо неї у той самий спосіб, як і було поширено (в письмовій формі) у всіх інстанціях куди вони офіційно звертались зі скаргами та заявами; зобов'язати відповідачів повідомити її письмово про виконання рішення суду, надіславши на її адресу копії відповідних звернень із спростуваннями; зобов'язати відповідачів в присутності працівників апарату Фастівського міськрайонного суду Київської області та суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області вибачитись перед нею за розповсюдження неправдивої інформації щодо неї та спричинення їй моральної шкоди; стягнути солідарно з відповідачів на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. Підставою для пред'явлення позову [PERSON] зазначає те, що 20 листопада 2012 року відповідач [PERSON] звернулась із заявою до Фастівського МВ ГУ МВС України, а потім і в Службу безпеки України, прокуратуру Київської області із заявами про те, що невідома особа підробила рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 2-2151/2007 від 22.10.2007 позивачем по якій була [PERSON] Як зазначає позивачка в підробленні вищезгаданого рішення [PERSON] звинувачувала саме її. Також позивач вказує, що 11 грудня 2012 року відповідачка [PERSON] звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до неї про скасування Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS], яка на законних підставах належить позивачу. Представником [PERSON] у зазначеній справі є адвокат [PERSON]. В описовій частині вказаного позову [PERSON], окрім всього, вказала: «Отже, Відповідачка [PERSON] до Управління Держкомзему у М.Фастові Київської області з метою незаконного привласнення земельної ділянки, шляхом отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку, надала рішення Фастівського міськрайсуду Київської області від 22.10.2007 року, якого Фастівський міськрайсуд не ухвалював. На підставі такого підробленого рішення суду Відповідачка [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS]...». [PERSON] зазначає, що цими словами [PERSON] звинуватила її в злочинних діях, які є кримінально караними не маючи на це жодних доказів та стверджує, що: по-перше - жодних земельних ділянок вона не привласнювала, оскільки в визначеному законом порядку звернулась спочатку до Фастівської міської ради, а потім і з позовом до суду про визнання за нею права власності на земельну ділянку, по-друге - рішення Фастівського міськрайонного суду від 22.10.2007, яке вона надала Управлінню Держкомзему у м.Фастові Київської області отримала у канцелярії Фастівського міськрайсуду після сплину терміну для його оскарження, а по-третє - вона не підроблювала жодне рішення суду. [PERSON] вказує на те, що в січні 2013 року [PERSON] надіслала до Фастівського міськрайонного суду (місця її роботи) скаргу на дії помічника судді [PERSON](тобто на неї) на ім'я керівника апарату Янківського Р.Ю, в якій безпідставно звинувачує її і вказує: «працюючи помічником судді Остахновича A.B. [PERSON] в 2007 році використала своє службове становище та отримала чи особисто виготовила, як помічник судді, рішення Фастівського міськрайонного суду з метою незаконного заволодіння чужою земельною ділянкою». Крім того, в даній скарзі [PERSON] в зневажливій формі, з метою принизити її стверджує: «З вчинка [PERSON] вбачається, що вона не обізнана з вимогами законів, правилами та процедурами щодо своїх службових обов'язків та не виконує їх». Також, [PERSON] в своїй скарзі звинувачує її, вказуючи: «Працівник Фастівського міськрайонного суду [PERSON] допустила протиправний вчинок - використала своє службове становище в своїх особистих інтересах ( виготовила рішення суду) з метою привласнення чужого майна, яке не могло їй належати». [PERSON] зазначає, що цією скаргою [PERSON] обмовляє її, стверджуючи, що вона: «привласнила функцію суду та виготовила рішення суду на власний розсуд». Задля подальшого приниження її честі, гідності та ділової репутації як державного службовця в скарзі [PERSON] продовжила: «Вчинок щодо привласнення функції суду з метою виготовлення рішення суду на її користь та з метою привласнення нею земельної ділянкою під спадковим будинком, який належить мені та моєму братові, вразив мене непрофесійністю, некомпетентністю, необізнаністю у законах, правилах та судових процедурах працівника суду [PERSON], дискредитує державний орган - Фастівський міськрайонний суд Київської області, в якому працює [PERSON]». Далі [PERSON] зазначає, що у вказаній скарзі [PERSON] звинувачує її, вбачаючи в її діях ознаки злочину, передбаченого ст.356 КК України. Також у зазначеній скарзі [PERSON] просить провести щодо [PERSON] службову перевірку та притягнути її до дисциплінарної відповідальності, за вчинок який дискредитує Фастівський міськрайонний суд та підриває довіру громадян у цілісності, неупередженості та ефективності суду, а в післямові своєї скарги до керівника апарату суду [PERSON] в погрозливій формі (дуже схожій на шантаж) застерігає - «У разі незадоволення моєї скарги я змушена в подальшому використовувати всі можливі та доступні засоби захисту моїх порушених прав, навіть такі як висвітлення в засобах масової інформації та на телебаченні упередженості посадових осіб Фастівського міськрайонного суду при вирішенні поставленого питання та намаганні посадових осіб Фастівського міськрайсуду приховати явні порушення закону та використанні свого службового становища в особистих цілях з боку працівника Фастівського міськрайсуду [PERSON]». 13.02.2013 року в своїй уточнюючій позовній заяві [PERSON] продовжує зводити на неї наклеп, продовжує ганьбити її та безпідставно звинувачувати, як і в вищезазначеному позові від 11.12.2013 року. Також, [PERSON] зверталась до Територіального управління ДСА в Київській області зі скаргою від 18.12.2012, що надійшла до ТУ ДСА 21.12.2012 вх.№М-73 на дії помічника судді Фастівського міськрайонного суду [PERSON] - тобто на неї, в якій, як їй відомо, теж розповсюджувала про неї неправдиву інформацію. Крім письмових скарг, заяв з боку [PERSON] в яких вона безпідставно обмовляє, звинувачує та принижує її, адвокат [PERSON] особисто зверталась до Голови Фастівського міськрайонного суду Бартка В.М., керівника апарату Фастівського міськрайонного суду із тими ж скаргами і заявами, письмово поданими [PERSON], звинувачуючи її у вчиненні злочину, наполягала і вимагала покарати її за вчинення протизаконних дій, які дискредитують Фастівський міськрайонний суд. Уся вищевикладена інформація на думку [PERSON] є образливою, не відповідає дійсності (є недостовірною) та порушує її немайнові права. Після таких особистих прийомів [PERSON] керівництвом суду, її неодноразово викликали до голови Фастівського міськрайонного суду Бартка В.М., де з нею проводились неприємні для неї бесіди, що не просто викликало в неї хвилювання та призводило до стресового стану, різкого погіршення самопочуття. Крім того [PERSON] зазначає, її неодноразово викликалась на допити до Прокуратури Київської області, Фастівської міжрайонної прокуратури, Фастівського МВ з приводу дачі пояснень за заявою [PERSON] про підробку рішення Фастівського міськрайонного суду від 22.10.2007 року та до неї постійно звертаються з питанням не тільки знайомі, а й сторонні люди з приводу того, що нібито внаслідок вчинення нею незаконних дій як помічника судді, а саме підробки рішення, її звільнили з Фастівського міськрайонного суду та з цього приводу хизуються і [PERSON] і [PERSON] Через постійні безпідставні звинувачення, наклепи та образи з боку [PERSON] та її адвоката [PERSON] в неї не просто змінився ритм життя, а вона просто вимушена на протязі року жити тим, щоб всім доказувати, пояснювати той факт, що жодних протизаконних дій, в яких її звинувачують і [PERSON] і [PERSON] вона не вчиняла. Внаслідок цього, вона постійно знервована, щодня очікуючи, з якого боку і яка скарга надійде на нібито її протиправні дії, чекає куди ще може написати та в чому ще може мене звинуватити моя тітка [PERSON] та її представник [PERSON], і куди її будуть викликати на допит. [PERSON] зазначає, що вона являється інвалідом, але не маю змоги поліпшити стан свого здоров'я, бо внаслідок такого нестерпного ритму життя, постійних стресових ситуацій, душевних страждань, які створює їй [PERSON] та [PERSON], в неї значно погіршився стан здоров'я, в зв'язку з чим вона неодноразово зверталась до Фастівської ЦРЛ до лікарів: кардіолога, сімейного лікаря - терапевта та була вимушена проходити курси лікування. Далі [PERSON] зазначає, що вищезгадані скарги, заяви, принизливі ствердження, висновки, звинувачення від [PERSON] та [PERSON] являються для неї образливими, носять негативний характер та формують негативну інформацію щодо неї у її колег, тобто працівників суду та суддів Фастівського міськрайонного суду, територіальному управлінні ДСА в Київській області та в інших Державних установах, зокрема у Фастівському МВ, Фастівській міжрайпрокуратурі, Управлінні Держкомзему у м.Фастові тощо. Також на її думку [PERSON] та її адвокат [PERSON] прикладають всі зусилля, розповсюджуючи щодо неї, де тільки можливо, неправдиву інформацію, яка принижує мою честь, гідність та ділову репутацію та постійно наголошують на тому, що її протиправні дії дискредитують Фастівський міськрайонний суд як Державний орган, що підриває його авторитет з боку громадян, порочать її ділову репутацію, яка полягає в суспільно-позитивній оцінці трудових, професійних якостей, виконання взятих на себе зобов'язань, почуття відповідальності за виконану роботу. Вважає, що своїми діями [PERSON] та [PERSON] грубо порушили її немайнове право та поширили недостовірну інформацію, яка принижує, її честь та гідність як громадянина та ділову репутацію, як державного службовця, а саме помічника судді Фастівського міськрайонного суду Київської області, дискредитують її, як державного службовця, в очах рідних, близьких, друзів, колег тощо. В зв'язку з тим, що отримувала всі копії документів з різних інстанцій, ознайомлювалась зі справою та отримувала копії рішень Фастівського міськрайонного суду від 22.10.2007 року безпосередньо [PERSON] ( про що [PERSON] зазначає в своїх позовних заявах, та що підтверджується відповідями від Управління Держкомзему м. Фастова та Фастівського міськрайсуду), [PERSON] вважає, що автором неправдивої інформації щодо неї є саме [PERSON] Позивач зазначає, що вищезазначеними діями їй завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях внаслідок поширення неправдивої інформації, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію. Розмір моральної шкоди позивач визначає від глибини її душевних страждань, розміру негативних наслідків для неї від розповсюдження відповідачами неправдивої інформації, розмір якої оцінює в 1 000 000 (один мільйон) гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Таким чином, диспозиція згаданої норми права передбачає, крім таких кваліфікуючих ознак правопорушення як недостовірність інформації, якою порушуються особисті немайнові права особи, ще й ознаку поширення інформації. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що відповідачами при зверненні до правоохоронних органів, суду та інших державних органів, неодноразово були порушені її права, внаслідок поширення про неї недостовірної інформації. Судом встановлено, що вказані звернення були направлені в результаті виникнення цивільного спору щодо права власності на земельну ділянку. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно до абзацу другого-п'ятого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян" , який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб. З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Оскільки вказані обставини мали місце під час звернення до суду захистом [PERSON] своїх порушених прав та [PERSON] в процесі виконання своїх обов'язків як представника останньої, такі дії відповідачів, виходячи з положень зазначеної вище статті, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не є поширенням недостовірної інформації. Обов'язковою умовою для покладення цивільно-правової відповідальності при порушенні особистих немайнових прав особи у випадку поширення недостовірної інформації про неї мала бути наявність такої ознаки як «поширення». При відсутності ознак поширення інформації, нема підстав для її спростування. Враховуючи, що позовні вимоги про захист честі задоволенню не підлягають, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням прав також задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 40 Конституції України, статті 277 Цивільного кодексу України, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed