Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про визнання правочину удаваним та розподілу майна подружжя, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 7 листопада 2002 р. приватним нотаріусом був посвідчений договір дарування від [PERSON], [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] на [PERSON] квартири номер [ADDRESS]. Пізніше адреса була змінена на [ADDRESS]. Під час оформлення даного правочину фактично відбувалася купівля-продаж зазначеної квартири, про що зазначають учасники вказаної дії, які отримали за отримання квартири гроші в сумі 3 тис. доларів США. Тобто, при фактичних купівлі-продажу квартири, гроші на яку давав позивач, відбулося оформлення договору дарування цієї квартири. Правочин про оформлення договору дарування фактично не відбувався, а був удаваним при реальному договорі купівлі продажу. Просив суд зобов'язати визнати Правочин - договір дарування від 7.11.2002 р. від [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] квартири номер [ADDRESS], пізніше адреса була змінена на [ADDRESS], удаваним, та розподілити майно подружжя - квартиру номер [ADDRESS], теперішня адреса [ADDRESS], з яких позивачу виділити 4/5 квартири, а [PERSON] 1/5 квартири. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечив проти заочного розгляду справи. Позивач в судовому засіданні пояснив, що їздив на заробітки і на зароблені гроші рішили придбати квартиру, коли він знову був повинен їхати на заробітки з дружиною була домовленість, щоб вона придбала квартиру (купівля, дарування, тощо), але дружина ввела в оману приватного нотаріуса, який посвідчував договір дарування і уклала договір на її одну особисто. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічно викладеним в позовній заяві та поясненням позивача, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судовому засіданні не заперечила проти позову, але в інші судові засідання не з'явилася, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Прокурор - Хируненко К.А. в судовому засіданні просила суду винести рішення яким, буде захищено права неповнолітніх: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Представник третьої особи Служби у справах дітей Полтавської РДА Петренко Я.Ю., в судовому засіданні просила суд прийняти рішення яким буде захищено прав дітей. Представник третьої особи приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечила, вказавши, що він є необґрунтованим. В судове засідання треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з»явились з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, в попередніх судових засіданнях проти позовних вимог не заперечили. Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 7 листопада 2002 р. приватним нотаріусом був посвідчений договір дарування від [PERSON], [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] на [PERSON] квартири номер [ADDRESS]. Пізніше адреса була змінена на [ADDRESS]. Як встановлено з показів позивача та самої відповідачки, остання під час оформлення даного правочину ввела в оману приватного нотаріуса, щодо кількості учасників на яких повинно була оформлено право власності на вищезазначену квартиру. Правочин про оформлення договору дарування фактично відбувався частково, не були зазначені всі учасники договору, а саме: чоловік [PERSON] та діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Полтавського районного суду від 07.11.2012 р. [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Після позбавлення батьківських прав [PERSON] і з січня 2013 р. взагалі пішла з дому, стосунків з дітьми не підтримує, не з'являється у квартирі, де вона і по цей час зареєстрована, будь-якої участі у вихованні або утриманні дітей [PERSON] не приймає. Як встановлено в судовому засіданні квартира придбана в період шлюбу позивача з відповідачем і є спільною сумісною власністю подружжя, тому розподіл майна повинен проводитися у відповідності до вимог сімейного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) ст. 60 СК України. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з ним проживають діти. Вимоги ст.79 СК України визначають, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка е рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності невстановлена судом. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності визнаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласниками або законом, ст. 357 ЦК України. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає, що так як з позивачем проживають діти, тому його частка у майні, згідно вимогам сімейного кодексу України повинна бути збільшена. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково, а саме збільшення частки позивача в квартирі з врахуванням кількості дітей на час посвідчення договору дарування, тому частку позивача необхідно збільшити з врахуванням двох дітей, а саме: на ? частини квартири. Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення повинен вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України. Суду надано висновок про оцінку майна, яка складає 202 996,00 грн., тому з врахуванням часток і рішення суду з позивача та відповідача необхідно достягнути судовий збір згідно їх часток в майні, а саме: ( ? частина = 507,25 грн., ? частини 1 521,75 грн.), тому з позивача достягнути 1 292,35 грн. (1 521,75 - 229,40 = 1 292,35), з відповідачки 507,25 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial