Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд прийняти рішення про усунення перешкод в користуванні сараєм, розташованим за адресою: [ADDRESS], позначеним в плані під літерою Е; зобов»язати відповідачів встановити паркан між земельними ділянками відповідно технічних паспортів на домобудівні; зобов»язати відповідачів звільнити земельну ділянку, яка знаходиться в його користуванні, а саме перенести частину теплиці та демонтувати сарай; зобов»язати відповідачів усунути проникнення коренів і гілок дерев із земельної ділянки відповідачів на ділянку позивача; стягнути з відповідачів судові витрати. 22.04.2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просили визнати за ними в рівних частинах право власності на дощаний сарай, розташований за адресою: [ADDRESS], позначений в плані під літерою Е. Під час судового розгляду справи [PERSON] уточнили свої зустрічні позовні вимоги; додатково просили покласти на КП «Красно донське МБТІ» обов»язок виконати технічни документи на квартири 1,2 будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на їх користь понесені судові витрати. [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Зазначив, що приблизно 9 років назад придбав квартиру [ADDRESS], разом із господарськими будівлями та прибудовами. Серед побутових побудов в договорі купівлі-продажу зазначений сарай «Е». Фактично цим сараєм користуються [PERSON]. Він неодноразово звертався до відповідачів із вимогою звільнити сарай, але вони відмовляються це зробити та перешкоджають йому у користуванні власністю. Також пояснив, що дозвільних документів на право користування земельною ділянкою у нього немає; межі земельної ділянки не встановлювались, але, посилаючись на технічний план БТІ вважає, що [PERSON] неправомірно користуються землею, яка має належати йому. Заявлений до нього зустрічний позов не визнав. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] пред»явлений до них позов не визнали. Суду пояснили, що проживають за адресою [ADDRESS] з 1986 року. Це будинок на два господаря з господарськими побудовами. З дозволу колишньої власниці квартири 1 [PERSON] вони почали користуватись спірним сараєм; вважали його своїм; ремонтували його. Про те, що вказаний сарай приватизований та віднесений до господарських побудов квартири 1 вони дізнались рік тому, коли [PERSON] пред»явив на нього документи. Віднесення сараю до квартири 1 вважають помилкою працівників БТІ. В обґрунтування своєї позиції послались на те, що на їх вулиці однотипна забудова та у інших сусідів сараї віднесені до квартир під номером два. Вказали, що дії працівників БТІ не оскаржували. Також пояснили, що не мають рішення органу місцевого самоврядування щодо виділення земельної ділянки; межі земельної ділянки, яку вони використовують, не встановлювались. Вказали, що при заселенні в будинок паркани між земельними ділянками вже стояли. Своє житло приватизували в 2006 році; на відсутність в плані сараю уваги не звернули. Свої зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вказали, що вони тривалий час вільно та відкрито користуються спірним сараєм, тому вважають, що набули право власності на нього за набувальною давністю. [PERSON] та [PERSON] через канцелярію суду надали заяви, в яких позов [PERSON] не визнали, просили розглянути справу за їх відсутності (а.с.36,40). Представник Суходільської міської ради в судовому засіданні пояснив, що спірний сарай був приватизований мешканцями квартири [ADDRESS]; за технічними документами, до теперішнього часу спірний сарай віднесений до господарських побудов квартири 1. Вказала, що орган місцевого самоврядування не приймав рішень щодо виділення земельних ділянок для обслуговування квартир будинку [ADDRESS]; площа та межі земельних ділянок, якими в теперішній час користуються сторони, не визначалась. [PERSON] звертався зі скаргою на дії [PERSON]; рішенням узгоджувальної комісії [PERSON] було запропоновано звільнити спірний сарай та усунути проникнення гілок дерев на земельну ділянку [PERSON] , але [PERSON] проігнорували вказане рішення. В судове засідання 18.07.2013 року представник Суходільської міської ради не з»явився; про дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник КП «Красно донське МБТІ» в судовому засіданні пояснив, що спірний сарай за договором купівлі-продажу належить [PERSON] Квартира [ADDRESS] разом із спірним сараєм була приватизована [PERSON]; потім [PERSON] продала квартиру з госпбудівлями [PERSON], а остання продала квартиру [PERSON]. Вказала, що матеріали інвентаризаційної справи не містять даних про виділення мешканцям квартир будинку [ADDRESS] земельних ділянок. Вказала, що за заявами мешканців за адресою виходив технік, який складав план подвір»я. Згідно з інструкцією «Про порядок проведення технічної інвентаризації» межі земельної ділянки визначаються за наявними парканами. Представник третьої особи, надавши пояснення по справі, через канцелярію суду надав письмові пояснення та просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.. 15 ЦПК України, справа підлягає розгляду в суді. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.. Суд встановив, що будинок [ADDRESS] представляє собою житловий будинок на два господаря з господарськими будівлями та спорудами (а.с.56). Вказане майно перебувало у державній власності. Мешканцем квартири № 1 була [PERSON]. В квартирі № 2 з 1986 року проживають [PERSON] на підставі обмінного ордеру (а.с.54). КП «Краснодонське МБТІ» надана копія інвентарної справи будинку [ADDRESS], із якої вбачається, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 29.11.1994 року внаслідок приватизації [PERSON] передана у власність квартира [ADDRESS]. Згідно зведеного акту вартості будівель та споруд до квартири [ADDRESS]: 1/2 частина житлового будинку з прибудовами, літня кухня під літ. Б, сараї під літ.В,Г,Е; вбиральня під літ. Д; 1/2 частина паркану. Це позначено в плані земельної ділянки для обслуговування квартири [ADDRESS]. Аналогічна інформація міститься в довідці-характеристиці № 685, виданій [PERSON] для приватизації житла. Тобто спірний сарай з 1994 року віднесений до квартири 1. В інвентаризаційній справі міститься копія договору купівлі-продажу від 26.04.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо продажу квартири [ADDRESS] з господарськими та побутовими спорудами: літньою кухнею під літ. Б; сараями під літ. В,Г,Е; вбиральнею під літ. Д та дерев»яною огорожею. Таким чином спірний сарай, разом з квартирою та іншими господарськими будівлями та спорудами, перейшов у власність [PERSON] 30.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Разом із квартирою у власність [PERSON] передані господарські будівлі та споруди, а саме: літня кухня під літ. Б, сараї під літ. В,Г,Е, вбиральня під літ. Д, 1/2 частина огорожі. Вказані господарські побудови внесені в договір купівлі-продажу; право власності на них зареєстровано за [PERSON] в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджено копією витягу. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Ст.ст. 316, 319 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійсню незалежно від волі інших осіб шляхом володіння, користування та розпорядження такою річчю (майном). Діяльність власника речі (майна) може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках, прямо передбачених законом. Право власності є непорушним, позбавлення чи обмеження такого права особи можливе лише у випадках і в порядку прямо передбаченому законом (ст. 321 ЦК України). Ст.ст. 182, 328 цього Кодексу зазначено, що виникнення, перехід та обмеження права власності на нерухому річ підлягає обов'язковій державній реєстрації, що є публічною, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено виникнення права власності на нерухоме майно чи їх обтяжень з моменту державної реєстрації таких прав згідно цього закону. Таким чином суд встановив, що спірний сарай був приватизований першим користувачем квартири [ADDRESS]. Допитана в якості свідка [PERSON] підтвердила, що при приватизації до неї приходили працівники БТІ, складали план подвір»я. Потім склали технічні документи, які вона перевіряла і вони були правильними. Потім [PERSON] продала квартиру [PERSON]. Допитана в якості свідка [PERSON] підтвердила, що спірний сарай відноситься до квартири 1, яка була у її власності. Вказала, що сараєм фактично користувались [PERSON]. Вона зверталась до [PERSON] з вимогою звільнити сарай, але вони проігнорували її вимоги. Також суд встановив, що [PERSON] набув право власності на спірний сарай за договором купівлі-продажу; право власності на спірний сарай зареєстровано за [PERSON] належним чином. Тобто [PERSON] є законним власником спірного сараю, що підтверджується всіма належними документами. Із пояснень [PERSON] вбачається, що він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою звільнити спірний сарай. Враховуючи зміст права власності, суд визнає неправомірним перешкоджання [PERSON] [PERSON] у здійсненні користування належним йому на праві приватної власності майном. Пояснення [PERSON] про те, що в інших будинках по їх вулиці аналогічні сараї визначені за квартирами № 2 суд до уваги не приймає, оскільки при приватизації державного майна відповідними комісіями визначались господарські побудови, які закріплювались за квартирами № 1 або № 2 у кожному індивідуальному випадку. З цихо ж підстав суд не приймає пояснення допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які про спірні правовідносини нічого пояснити суду не змогли, дали пояснення щодо фактичного розподілу господарських побудов між власниками сміжних квартир. Також суд не визнає обґрунтованими вимоги [PERSON] про визнання за ними права власності на спірний сарай за правом набувальної давності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що належні власники спірного майна - [PERSON] та [PERSON] вимагали від [PERSON] усунення перешкод в користуванні майном, але перешкоди для власників усунуті не були. Суд встановив, що фактично [PERSON] користувались спірним сараєм з 1986 року з дозволу колишнього власника - [PERSON], але потім відмовились повертати сарай законним власникам. В даному випадку спірне майно має власника, який вимагає його повернення у своє користування, тому суд вважає, що положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. На підставі наведеного, суд вважає необхідним усунути перешкоди для [PERSON] у користуванні належним йому на праві власності сараєм шляхом покладення на [PERSON] обов»язку звільнити спірний сарай та передати його власнику. Зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає - за необґрунтованістю заявлених вимог. Розглянувши первинний позов щодо захисту прав [PERSON] в частині володіння та користування земельною ділянкою, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.. 1,3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаний або оспорюваних законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Правовідносини з приводу користування земельними ділянками регулюються Земельним Кодексом України, який визначає дві форми законного користування земельною ділянкою - право власності або право користування земельною ділянкою. Згідно зі ст.. 116 ЗК України, право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування . Згідно з п. 3 ст. 125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. В судовому засіданні достовірно встановлено, що органом місцевого самоврядування не приймалось рішень щодо виділення та передачі [PERSON] або [PERSON] земельних ділянок для обслуговування належних їм на праві власності будівель. Площі земельних ділянок не встановлювались; межі земельних ділянок не визначались. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ », власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Аналіз зазначеного положення свідчить про те, що захисту в судовому порядку підлягають права та законні інтереси фізичної особи, яка на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою, тобто є власником або користувачем земельної ділянки при наявності відповідних документів на підтвердження права на землю. з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. В суді встановлено, що [PERSON] не має жодних документів, які підтверджують законність користування ним земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]; ним не надано документів про площу земельної ділянки, на яку він начебто має права; відсутній план земельної ділянки із визначенням меж земельної ділянки на місцевості. Посилання [PERSON] на наявність плану садиби в технічному паспорті на будівлю із зазначенням меж земельної ділянки та її площі суд оцінює критично, оскільки технічна інвентаризація об»єктів нерухомого майна здійснюється на підставі Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127, та Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.09.2003 року № 146. Відповідно до п. 3.3.7 Методичних рекомендацій, у випадку відсутності межових знаків, без яких важко встановити точні межі садибних ділянок, рекомендується керуватися усією сукупністю обставин, а також опитувати власників обстежуваної ділянки та суміжних ділянок, визначаючи межі умовно. В судовому засіданні представник БТІ неодноразово пояснював, що межі земельних ділянок, позначених в технічних паспортах на квартири 1 та 2 будинку [ADDRESS], є умовними, визначені зі слів власників квартир, тому містять певні розбіжності в планах. Враховуючи відсутність у [PERSON] законних прав на земельну ділянку, суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині покладення обов»язку відновлення меж земельної ділянки, звільнення земельної ділянки та усунення проникнення гілок дерев та коренів - за необґрунтованістю вимог. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати в частині, пропорційній частині задоволених вимог (1/4 частину сплаченого [PERSON] судового збору), стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 26 грн. 83 копійки. На підставі викладеного та

Outcome: partial