Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-15 00:00:00

25.04.2013 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 01.03.1976 року був прийнятим підземним учнем гірничого робітника по 1 розряду з повним робочим днем під землею на шахту імені Ленінського комсомолу. 20.08.1976 року його переведено підземними електрослюсарем по III розряду з повним підземним робочим днем. 25.07.1977 року його переведено підземними гірничим майстром з повним робочим днем в шахті. 28.02.1980 року звільнено з роботи за власним бажанням. 01.12.1980 року його прийнято учнем кріпильника по ремонту з повним підземним робочим днем на шахту № 8 "Великомостівська-Комсомольська". 09.03.1981 року позивача переведено кріпильщиком по ремонту третього розряду з повним підземним робочим днем.09.11.1981 року переведено учнем гірничого робітника очисного вибою з повним підземним робочим днем. 02.01.1991 року його переведено гірничим робітником очисного вибою 5-го розряду з повним підземним робочим днем. 17.03.1992 року його переведено учнем машиніста гірничовиїмкових машин з повним підземним робочим днем. 17.03.1992 року його переведено машиністом гірничо-виїмкових машин підземним 6-го розряду. 24.11.1994 року позивача звільнено з роботи згідно п.2. ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров'я. За час роботи в підземних умовах запиленість повітря на робочих місцях перевищувала гранично допустимі концентрації, через неефективність заходів по боротьбі з пилом. Згідно акту розслідування хронічного профзахворювання форми П-4 від 16.12.1994 р., встановлено, що таке виникло в результаті тяжкої фізичної праці в шкідливих умовах праці під землею на шахті. Сокальською районною МСЕК 22.12.1994 р. йому вперше встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності. Після цього 02.01.1996 р., 12.12.1996 р., 22.12.1997 р., 22.12.1999 р., 13.12.2001 р. Сокальською районною МСЕК було проведено переогляди стану здоров'я позивача. 27.01.2004 р. Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню та 50% втрати професійної працездатності безтерміново. Окрім цього, 30.06.2011 р. міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності, з них 30 % радикуліт, 20% трудове каліцтво від 17.12.1993 р. та 15% пневмокініоз (вперше). Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 65% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 129700 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що впродовж 1976 р. - 1994 р.р. працював під землею на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час є структурними підрозділами ДП «Львівугілля». 22.12.1994 року йому вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати працездатності. 27.01.2004р. міжрайонною спеціалізованою профпатологінчою МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності на безтерміново. Так як стан його здоров'я не покращувався, був змушений звертатись за медичною допомогою. 30.06.2011 р. йому безтерміново встановлено 65 % втрати працездатності. Через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму заявленої моральної шкоди обґрунтованою та просить позов задовольнити. Пояснення позивача підтримав його представник [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, щодо задоволення позову заперечив, в обґрунтування яких повідомив, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Також зазначив, що позивачем пропущений трьохмісячний термін звернення до суду передбачений КЗпП України. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 1976р. по 1994р. позивач працював на підприємствах по видобутку вугілля, що в даний час є структурними підрозділами ДП «Львіввугілля», де працював в шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданою на його ім'я. За час виконання своїх посадових обов'язків позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Згідно виписки з історії хвороби №1132 від 19.10.1994 року Клініки професійних захворювань Київського науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань йому встановлено діагноз: хронічна поперекова радикулопатія. 24.11.1994 року його звільнено з роботи згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров'я. 16.12.1994 року комісією було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) про те, що професійне захворювання виникло в результаті фізичного перевантаження. Безпосердньою причиною виникнення профзахворювання є: важка фізична праця, вимушена поза тіла. Сокальською районною МСЕК 22.12.1994 р. йому вперше встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності та IIІ група інвалідності по профзахворюванню. Встановлена потреба у витратах на ліки та лікуванні в ЛПЗ. 27.01.2004 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] на безтерміново встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності по профзахворюванню. Так як стан здоров'я позивача не покращувався, останній час від часу звертався за медичною допомогою, що підтверджується записами у його медичній книжці, що була оглянута у судовому засіданні та історією хвороби №8164/919 від 15.08.2008 р., випискою із медичної картки від 25.05.2010 р., витягом із медичної карти від 20.12.2010 року, витягом з історії хвороби №3891/189 від 03.03.2011 року. 09.06.2011 комісією було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання яким встановлено, що останнє виникло в результаті роботи в шкідливих умовах праці на шахті "Лісова", шахті "Візейська". Причинами професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони: -142,9; -160,31; -133,25; - 134,27; -140,75; середи. -141,69 мг/м на протязі 95 % робочого часу зміни (норма ГДК - 4 мг/м3), фактори мікроклімату: температура повітря - 17,8 °С, швидкість руху повітря - 0,8 м/сек., відносна вологість повітря - 84%. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, діючого на час виниклих спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв»язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого вважається страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно вимог п. 4 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків» затверджених Постановою КМУ від 23.06.1994 року №472 відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров»я (потерпілому) складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам сім»ї та утриманцям померлого); компенсації витрат на медичну та соціальну допомогу (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). За наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Окрім цього, 30.06.2011 р. Львівською обласною МСЕК [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності та шістдесят п'ять відсотків втрати професійної працездатності (30 % - радикуліт, 20 % - трудове каліцтво від 17.12.1993 року, 15 % - пневмоконіоз (вперше). Що стосується останніх, то такі були встановлені під час дії ЦК України, та дії ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.). Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Окрім того, Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійних захворювань при виконанні своїх трудових обов'язків, в зв'язку з якими йому у 1994 р. було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності, а в 2011 р. встановлено 65 % втрати професійної працездатності, з них 15% вперше. Він не має можливості повноцінно працювати а для організації свого життя доводиться докладати додаткові зусилля. Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України виходячи із наступного. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", строк позовної давності відповідно до норм ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року ) - не застосовується. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що склав 19 років 6 місяців. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує і ту обставину, що [PERSON] у 1994 р. вперше встановлено 50 % втрати працездатності у зв'язку із професійним захворюванням, а в 2011 році ступінь трати працездатності встановлено в розмірі 65 %. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 5 000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 129700 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача ДП «Львіввугілля».

Outcome: partial