Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-24 00:00:00

У травні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] була засвідчена справжність його підпису на заяві у якій він надав згоду своїй дружині [PERSON] на передачу в іпотеку спільного сумісного майна (консервного цеху в с.Количівка по вул.Дружби, 47а). Цю згоду він вважає одностороннім правочином та стверджує про його недійсність, оскільки така згода повинна бути нотаріально посвідченною саме як правочин, а не у формі заяви з нотаріально засвідченим підписом. Тобто недотримано вимоги закону щодо форми правочину, а тому він суперечить нормам Цивільного кодексу України, Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, яка діяла на момент засвідчення підпису на заяві. Недодержання нотаріального посвідчення одностороннього правочину веде до його нікчемності. Також у заяві не зазначені всі істотні умови правочину. У зв'язку з цим просить визнати недійсним односторонній правочин щодо розпорядження спільним нерухомим майном подружжя - заяву [PERSON] від 29.08.2011 року. В судовому засіданні представник позивача та третьої особи ТОВ "Ексім-Чернігів" підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник третьої особи ПАТ "[PERSON] Кредит" вважає позов необгрунтованим та зазначила, що засвідчення підпису на спірній заяві відповідало вимогам законодавства для нотаріального посвідчення згоди іншого з подружжя на розпорядження майном, законодавство не встановлює істотних умов для такого виду одностороннього правочину, а позивач у заяві зазначив ті умови, які вважав необхідними. Відповідачі в судове засідання не з'явилися жодних заяв до суду не надали. Суд, за згодою представника позивача, вважає можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши представника позивача та третьої особи на його стороні, представника третьої особи на стороні відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України Про іпотеку, ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку (заставу) лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Така ж згода вимагається за нормами ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України та ч.2 ст.369 Цивільного кодексу України при укладенні одним з поружжя договорів щодо розпорядження спільним сумісним майном, які потребують нотаріального посвідчення. Згідно заяви від 29.08.2011 року /а.с.8/ позивач дав згоду своїй дружині [PERSON] на передачу в іпотеку консервного цеху в с.Количівка по вул.Дружби 47-а будь-якій банківській установі та укласти іпотечний договір з будь-якою банківською установою. Приватним нотаріусом Кивського міського нотаріального округу [PERSON] на заяві вчинено напис, яким вона засвідчила справжність підпису позивача на цій заяві. Згідно з ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Тобто, згода співвласника на передачу майна в іпотеку є одностороннім правочином, який повинен бути нотаріально посвідченим. При цьому, відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. За нормами Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 (далі - Інструкція), в редакції яка діяла на момент засвідчення справжності підпису на заяві позивача, законодавчо регламентується лише процедура посвідчення певних односторонніх правочинів, таких як заповіт чи довіреність. Процедура нотаріального посвідчення іншої частини односторонніх правочинів, таких як, зокрема, згода одного з співвласників на укладення договору щодо розпорядження спільним майном, цими нормативними актами окремо не регламентується. В п.44 Інструкції лише зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. Разом з цим, згідно п.54 Інструкції заява учасника спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (яка також є одностороннім правочином), посвідчується шляхом нотаріального засвідчення справжності підпису учасника спільної часткової власності на відповідній заяві. Аналогічні положення містяться щодо посвідчення таких односторонніх правочинів як відмова від спадщини чи прийняття спадщини (п.207 Інструкції). За нормами ст.79 Закону України "Про нотаріат" нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Також посвідчувальний напис вчиняється нотаріусом при засвідченні справжності електронного цифрового підпису (п.246 Інструкції) та при засвідченні вірності перекладу (п.266 Інструкції). Тобто напис про засвідчення справжності підпису також вважається посвідчувальним написом. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, оскільки односторонній правочин не є угодою, суд доходить висновку, що посвідчення згоди іншого з подружжя на укладення угоди щодо розпорядження спільним майном на той час здійснювалося шляхом нотаріального засвідчення підпису на відповідній заяві, що і є вчиненням посвідчувального напису на тексті одностороннього правочину в розумінні ст.209 ЦК України. Тобто оскільки особлива процедура посвідчення згоди іншого з подружжя на укладення угоди щодо розпорядження спільним майном законодавством не була визначена, то засвідчення справжності підпису на заяві позивача від 29.08.2011 року про згоду на укладення договору іпотеки не порушує законодавства та не є недодержанням вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину. Тому відсутні підстави нікчемності правочину передбачені ст.219 ЦК України Крім цього необгрунтованими є твердження представника позивача щодо відсутності у заяві всіх істотних умов правочину та недотримання вимог частин 1 та 3 ст.203 ЦК України щодо вільності воєвиявлення учасника правочину та відповідності змісту правочину вимогам законодавства. Так, у заяві позивача йдеться про надання згоди дружині на передачу в іпотеку консервного цеху в с.Количівка по вул.Дружби 47-а будь-якій банківській установі та укласти іпотечний договір з будь-якою банківською установою, що не суперечить чинному законодавству, оскільки зазначення конкретної банківської установи та умов укладення договору іпотеки є правом позивача, а не його обов'язком, а тому ці умови не є істотними, тобто такими без зазначення яких неможливо вчинити цей односторонній правочин. Вільність воєвиявлення підтверджується зазначенням в заяві, що позивач перебуває при здоровому розумі та ясній пам'яті, діє добровільно без примусу, зміст ст.ст. 60, 65 Сімейного кодексу України йому роз'яснено. Докази того, що зазначені обставини не відповідають дійсності відсутні. Таким чином жодних порушень законодавства при наданні позивачем згоди на укладання договору щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed