Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

В своїй позовній заяві позивач [PERSON] посилаючись на те, що йому належить, відповідно, 13/20 частин, а відповідачу - [PERSON] належить 7/20 частин домоволодіння по [ADDRESS] та враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди про порядок користування закріпленою за домоволодінням земельною ділянкою, вбачається необхідність у визначення цього порядку у судовому порядку. Він просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою згідно першого варіанту визначення порядку користування земельною ділянкою запропонованого судовим експертом Кобець Юлією Вікторівною (висновок № 17 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2013 року), а саме: [PERSON]: виділити на 7/20 частин із ділянки закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S 3 площею 345, 5 м2; виділити із ділянки, закріпленої для городництва, земельну ділянку S 6 площею 100 м2; всього виділити площі 445, 5 м2. Йому, [PERSON], виділити на 26/40 частин із ділянки закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S 4 площею 529 м2, S 5 площею 116, 5 м2, загальною площею 645, 5 м2.; виділити із ділянки, закріпленої для городницва, земельну ділянку S 7 площею 186 м2; всього виділити площі 831, 5 м2. В загальне користування співвласників [PERSON] та [PERSON] виділити із земельної ділянки, закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S 1 площею 1 м2, S 2- 82 площею 8 м2, -загальною площею 9 м2. Відповідач [PERSON] з позовом не згодний та звернувся до суду з позовною заявою в якій зазначив, що він та відповідач, [PERSON], є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач отримав 7/40 частин вказаного будинку за заповітом (копії свідоцтва про право на спадщину та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно додаються). Відповідно до рішення Запорізької міської ради № 69/190 від 23.06.2010 «Про закріплення земельних ділянок за житловими будинками по [ADDRESS]», за вказаним будинком закріплені земельні ділянки 0,1000 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (кадастровий № 2310100000:04:007:0241) та 0,0286 га - для городництва (кадастровий № 2310100000:04:007:0243). Копія кадастрового плану додається. Рішенням Товариського суду 1-ї дільниці при В-Хортицькій селищній раді депутатів трудящих від 25.04.1966 було визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою для попередніх власників будинку. У Договорі дарування від 28.01.2004, укладеному між [PERSON] та [PERSON], вказано: «Дарувальник подарував, а Обдаровуваний прийняв у подарунок 26/40 (двадцять шість сорокових) частин житлового будинку [ADDRESS]. На земельній ділянці площею 1273 кв.м. розташовано житловий будинок...Зазначена частина житлового будинку належить Дарувальнику на підставі договору купівлі- продажу...». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого відповідачу 30.08.2002, «спадкове майно ... складається з: 7/40 (семи сорокових) часток жилого будинку [ADDRESS].. На земельній ділянці площею 600 кв.м. розташований житловий будинок...» Отже, до позивача перейшло право користування земельною ділянкою в тому ж обсязі, в якому їм володів попередній власник вказаної частини будинку. Відповідно і до позивача у користування перейшла та частина земельної ділянки, яку мав попередній власник належної йому частини будинку. Наразі відповідач [PERSON] має намір приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться у його користуванні, проте не має змоги реалізувати його, оскільки співвласник будинку не дає згоди на встановлення меж. Оскільки для встановлення порядку користування необхідні спеціальні знання та навички, то необхідно залучити судового експерта, який міг би з урахування всіх встановлених законодавством будівельно-технічних і санітарних норм і правил провести судову будівельно-технічну експертизу даної земельної ділянки та встановити порядок користування нею (клопотання додається). Зважаючи на викладене, відповідач просить суд призначити судову будівельно-технічну експертизу даної земельної ділянки; встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] згідно порядку, що вже встановився між сторонами. Судові витрати покласти на [PERSON] Позивач з зустрічною позовною заявою не згодний, оскільки посилання відповідача на рішення товариського суду, яке ніде не зареєстроване, не може бути прийнятим до уваги, і підтримує свої позовні вимоги, які відповідають закону та підтверджуються матеріалами справи. Суд заслухавши пояснення сторін, оцінивши всі докази в сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 377 ЦК України, «До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача)». Відповідно до ст. 120 ЗК України, «якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача». Кожна зі сторін на підтвердження своєї позиції надавали суду докази, які на їх думку в певній мірі підтверджують той чи інший факт, який має значення для вірного вирішення справи по суті. Крім того, у справі було призначено дві судові експертизи, які на думку кожної зі сторін мали значення для вирішення справи. Однак суд вважає, що в процесі розгляду справи належними та допустимими доказами було підтверджено законність та обґрунтованість вимог [PERSON], та у свою чергу вимоги [PERSON] навпаки не знайшли свого нормативного та документального підтвердження. [PERSON], посилаючись на те, що йому належить, відповідно, 13/20 частин, а відповідачу - [PERSON] належить 7/20 частин домоволодіння по [ADDRESS] та враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди про порядок користування закріпленою за домоволодінням земельною ділянкою, вбачається необхідність у визначення цього порядку у судовому порядку. За цих обставин [PERSON] просив визначити порядок користування земельною ділянкою згідно першого варіанту запропонованого судовим експертом Кобець Юлією Вікторівною (висновок № 17 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2013 року). Обґрунтованість та законність цих вимог була підтверджена під час розгляду справи. Зокрема це підтверджується наступними доказами: В процесі розгляду справи було встановлено, що за домоволодінням станом на час подання позову та розгляду справи на підставі рішення Запорізької міської ради від 23.06.2010 року № 69/190 було затверджено розмір земельної ділянки по [ADDRESS], який становить - 0, 1286 га. За змістом статей 356 та 358 ЦК України, статті 88 ЗК України, зазначена земельна ділянка має бути розподілена між її співкористувачами та співвласниками домоволодіння у відповідності до їх часток у останньому. Судовий експерт Кобець Ю.В. у своєму висновку надала два варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням часток на домоволодіння. У свою чергу, вибір першого варіанту розподілу обґрунтовується положеннями роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладеному у п.19 постанови № 7 вiд 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів», де зазначено, що при пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Саме згідно першого варіанту запропонованого експертом у спільному користуванні залишається земельна ділянка виключно у розмірі необхідному для обслуговування житлового будинку кожному зі співвласників. Крім того, доцільність визначення саме цього варіанту порядку користування земельною ділянкою обґрунтовується тим, що він найбільше відповідає часткам співвласників, та залишає у спільному користуванні менший обсяг земельної ділянки ніж за іншим варіантом поділу, є найбільш простим у реалізації. Крім того, враховуючи, що між сторонами склались неприязні стосунки, доцільним є залишення у спільному користуванні виключно земельної ділянки, роздільне користування якою встановити неможливо через необхідність в дотриманні вимог ДБН, СНіП та інших встановлених законодавством норм для обслуговування будинку. У свою чергу позиція відповідача стосовно неможливості задоволення заявленого позову [PERSON] зводилась до того, що між сторонами у справі та попередніми співвласниками домоволодіння було досягнуто згоди про порядок користування земельною ділянкою, який кожна зі сторін суворо дотримувалась. Зокрема на підтвердження цього відповідачем було надано копію рішення Товариського суду 1-ї дільниці про В-Хортицькій селищній ради депутатів трудящих від 25.04.1966 року. Однак на спростування того, що між сторонами було досягнуто згоди, зокрема, яка виразилась у рішення товариського суду, свідчать наступні встановлені у судовому засіданні обставини справи: Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який був попереднім власником 13/20 частин домоволодіння підтвердив, що між ним та попередніми співвласниками домоволодіння, зокрема саме із [PERSON] та його матір'ю - [PERSON] не було досягнуто згоди про порядок користування земельною ділянкою. Як ним було пояснено, у той час, коли він був власником вищезазначених частин будинку, він фактично проживав за іншою адресою. Періодично він приїжджав до цього будинку і у цей час між ним та відповідачем з його матір'ю виникали сварки з приводу того, що вони пересували огорожу, чим зменшували його частку земельної ділянки, що мала б бути у користуванні та, відповідно, збільшували свою. [PERSON], як було ним пояснено, було запропоновано у зв'язку із пересуванням огорожі відгородити йому аналогічний розмір земельної ділянки в іншому місці, зокрема у саду. Про наявність рішення Товариського суду на яке посилається [PERSON] [PERSON] не було відомо. Податок за землю [PERSON] згідно наданих ним пояснень сплачував у розмірі, пропорційному розміру частки у будинку, тобто за 13/20 частин. Крім того, як ним було пояснено, він звертався до землевпорядника для оформлення земельної ділянки в обсязі, який має знаходиться у його користуванні, однак через відсутність грошових коштів, він не зміг це зробити. Згідно довідки, виданої ТОВ «ЗМБТІ», яка міститься в матеріалах справи, зазначена установа повідомила, що рішення Товариського суду в БТІ не реєструвалось та в матеріалах справи воно відсутнє. Додатковою судовою будівельно-технічною експертизою було встановлено, що розмір земельною ділянки, який виділений для користування співвласнику частини, яка на теперішній час належить [PERSON], не відповідає розміру земельної ділянки, яка фактично знаходиться у його користуванні. Не зважаючи на те, що на час ухвалення рішення Товариським судом розмір земельної ділянки становив 1278 кв.м., а на теперішній час - 1286 кв.м., тобто на теперішній час розмір земельної ділянки є більшим, у користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею - 470 кв.м., у той час коли рішенням Товариського суду виділено - 479, 45 кв.м. Та навпаки - у користуванні [PERSON] знаходиться більший розмір земельної ділянки, ніж мав би бути. З огляду на це вбачається, що сам відповідач [PERSON], який посилається на наявність домовленості щодо порядку користування земельною ділянкою, цю домовленість не виконує. Ця обставина підтверджує той факт, що зазначене рішення ніколи не виконувалося. Згідно доданих квитанції про сплату земельного податку [PERSON] сплачує земельний податок за земельну ділянку у розмірі, який є еквівалентним розміру його часток у домоволодінні. Також суд вважає, що рішення Товариського суду не може прийматись до уваги у зв'язку із наступним: на момент його прийняття за домоволодінням по [ADDRESS] було зареєстровано 0,0600 га, надлишок, який перебував у користуванні становив 0,0673 га, що загалом становить 0,1273 га. У той час рішенням Товариського суду було визначено порядок користування земельною ділянкою площею - 0,1278 га. Отже, рішенням Товариського суду було розділено земельну ділянку, площа якої не відповідає а ні площі, яка була закріплена за домоволодінням та зареєстрована в БТІ (600 кв.м.), а ні площі, яка фактично на той час перебувала у користуванні співвласників домоволодіння (1273 кв.м.), а ні площі, яка перебуває у користуванні співвласників домоволодіння на теперішній час (1286 кв.м.). На необхідності з'ясування зазначеного питання, зокрема про розмір земельної ділянки, порядок користування якою було визначено рішенням Товариського суду, розмір земельної ділянки закріпленої за домоволодінням, та розміру земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні співвласників домоволодіння неодноразово наголошувалось найвищими судовими інстанціями, зокрема на це акцентувалась увага в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року. Крім того, у відповідності до відповіді ТОВ «ЗМБТІ» за вих. № 10844 від 06.11.2013 року «з матеріалів інвентарної справи вбачається, що об'єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] станом на квітень 1976 року мали норму земельної ділянки розміром 600 кв.м. (документ який свідчить про надання у користування земельної ділянки станом на 25.04.1966 р. в матеріалах інвентарної справи відсутній)». Також згідно відповіді державного архіву Запорізької області від 24.12.2013 року № 01-32/К-2967 в протоколах засідань сесій та виконавчого комітету Верхньохортицької селищної ради депутатів трудящих за 1965-1966 рр. відомості про надання земельної ділянки у користування співвласникам домоволодіння за адресою: [ADDRESS] відсутні. З огляду на це, підтверджується вищезазначене твердження, що рішенням Товариського суду було визначено порядок користування земельною ділянкою, яка не була закріплена та не надана у користування співвласникам домоволодіння. Крім того, зазначена позиція також підтверджується тим, що у відповідності до рішення Запорізької міської ради від 23.06.2010 року № 69/190 за житловими будинками по [ADDRESS], затверджено розмір земельної ділянки загальною площею 0, 1286 га, за рахунок земельної ділянки розмір якої зареєстрований орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (площа 0,0600 га) та земель Запорізької міської ради (площа 0,0686 га). З цього вбачається, що до ухвалення цього рішення Запорізькою міською радою у 2010 року 686 кв.м. не знаходились у користуванні співвласників домоволодіння по [ADDRESS] на належній правовій підставі. З огляду на це, Товариський суд не мав права визначати порядок користування земельною ділянкою, яка не перебуває у користуванні осіб, на належній правовій підставі. Крім того, як встановлено висновком судової будівельно-технічної експертизи виконаної судовим експертом Лещенко К.І. фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає вимогам п. 3.25. ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Згідно абз. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. В даному випадку, це рішення Товариського суду явно ущемляє законні права та інтереси [PERSON] оскільки він маючи у власності частку яка складає 65% будинку, має у користуванні земельну ділянку площею близько 35% та крім того, не має можливості належним чином користуватись та обслуговувати свою частину будинку. Неможливість прийняття до уваги рішення Товариського суду також обґрунтовується наступним: Діяльність товариських судів на час ухвалення рішення була врегульована Положенням про товариські суди, затвердженим Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року. У п. 7 ст. 5 Положення зазначено, що до компетенції товариських судів відноситься розгляд спорів про визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння. Згідно з п. 5 ст. 8 Положення справи товариським судом розглядалися за заявою сторін чи по ініціативі самого суду (п. 6 ст. 8 Положення). У ст. 11 Положення передбачено, що засідання товариського суду проводяться публічно, у складі не менше трьох членів товариського суду. У ст. 13 Положення зазначалося, що рішення товариського суду повинно містити мотиви його прийняття, докази та висновок і бути підписаним головуючим і членами суду. Як вбачається із рішення Товариського суду воно є взагалі невмотивованим та не містить посилання на докази, якими сторони обґрунтовували свої доводи. Як вбачається із рішення Товариського суду, [PERSON] та [PERSON] не були згодні а ні на 1, а ні на 2 варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою. У свою чергу [PERSON] заявив, що він позбавлений можливості встановити туалет, позбавлений можливості вийти на вулицю та повернутись до будинку, оскільки [PERSON] не дозволяє йому проходити. Крім того, [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони дадуть згоду лише на третій варіант визначення порядку користування земельною ділянкою. Після цього йде резолютивна частина рішення. Тобто, у рішенні взагалі відсутні мотиви його прийняття, докази, які суд прийняв до уваги. Крім того, відповідачем взагалі не надано сам варіант розподілу земельної ділянки, який затверджений рішенням Товариського суду. Домисли, що цей варіант є тим, який знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи спростовується тим, що в цих матеріалах містяться відомості про земельну ділянку площею 1273 кв.м., а рішенням Товариського суду визначений порядок користування земельною ділянкою, площею 1278 кв.м. Також [PERSON] не доведено, який саме порядок визначено товариським судом, зокрема не надано доказів, що схематичний план, який ними додається з посиланням, що це є 2 варіант розподілу визначений Товариським судом, є дійсно тим варіантом, який затверджено судом. Зокрема з цього схематичного плану не вбачається, що це ІІ варіант розподілу, що цей схематичний план стосується рішення товариського суду, а не носить лише інформаційний характер, не містить дату його складання. Крім того, у рішення Товариського суду, зазначено, що земельна ділянка визначена для користування [PERSON] забарвлено у червоний колір (на схематичному плані). У свою чергу, із наданого схематичного плану [PERSON] не вбачається, що будь-яка із часток забарвлені у червоний колір. З метою з'ясування, які документи стали підставою для винесення рішення Товариським судом були направлені запити до архівних установ Запорізької області, зокрема до державного архіву Запорізької області та до архівного відділу Запорізької міської ради. Згідно відповіді від 18.12.2013 року № 01-32/К-2968 документи Товариського суду 1-ої дільниці при Верхньохортицькій раді депутаті трудящих на зберігання до держархіву Запорізької області не надходили, у зв'язку із чим немає можливості надати копію рішення вищевказаного суду від 25.04.1966 року. Згідно відповіді від 23.10.2013 року № К-2071/19 документи Товариських судів на зберігання до архівного відділу Запорізької міської ради не надходили, тому надати відомості про розмір земельної ділянки, закріпленої за адресою: [ADDRESS] немає можливості. З огляду на це вбачається, що виникають сумніви з приводу допустимості, як доказу рішення Товариського суду, на яке посилається [PERSON]. Виникають запитання чи дійсно зазначене рішення ухвалювалось Товариським судом, та, які безпосередньо обставини, були покладені в основу його прийняття, зокрема із чого виходив суд при розподілі земельної ділянки площею, яка не узгоджується із будь-якими іншими встановленими та підтвердженими допустимими доказами - обставинами справи. [PERSON] в обґрунтування позиції, що він має користуватись земельною ділянкою у розмірі, який відповідає рішенню Товариського суду посилається на ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, у редакціях чинних на теперішній час, зокрема на положення, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Якщо прийняти до уваги той факт, що [PERSON] став власником 7/40 частин домоволодіння у 2002 році на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вбачається, що він отримав у спадщину відповідну частину будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м. З огляду на це, не зрозумілим є те, чому [PERSON] посилається на вищезазначену норму, вважає, що до нього перейшло право користування частиною земельної ділянки загальна площа якої становить 1286 кв.м., у той час коли спадщину, яку він отримав знаходилась на земельній ділянці 600 кв.м. Тобто у попереднього користувача земельною ділянкою не виникла належна правова підстава користування нею в обсязі, у якому нею на теперішній час користується [PERSON] Крім того, [PERSON] не вірно було трактовано цю норму. Це обґрунтовується п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.19 постанови № 7 вiд 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів», де зазначено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК ( 2768-14 ) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. В даному ж випадку будинок не поділено у натурі. Це вбачається та підтверджується аналізом наступних норм матеріального права. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. В даному випадку домоволодіння належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, оскільки у зазначеному майні визначені частки кожного з них. Згідно ч.3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. З огляду на це у випадку, якщо жилий будинок було б поділено у натурі, то кожна зі сторін зазначеного спору були б власниками певного визначеного майна в цілому без визначення певної частки у ньому. Підсобні приміщення, які також знаходяться на спірній земельній ділянці, також були виділені в натурі співвласниками відповідно до їх часток, та у зв'язку із чим припинилась би спільна часткова власність на них. Також, до цього висновку можна прийти, якщо проаналізувати положення ст. 377 ЦК України, у редакціях чинних на теперішній час, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Якщо ж будинок було б поділено у натурі, він би, відповідно, став би двоквартирним або трьохквартирним, в залежності від кількості співвласників. Оскільки виділ у натурі майна передбачає одну з необхідних умов зокрема можливість переобладнання цього будинку для створення окремого входу та інше. З огляду на це, не зважаючи на те, що між сторонами фактично склався порядок користування будинком, аналізуючи наведені вище норми, вбачається, що його не поділено у натурі, та він є об'єктом спільної часткової власності, та беручи до уваги це - положення ст. 120 та 377 ЦК України, в частині переходу права користування тим розміром земельної ділянки на тих самих умовах, що і у попереднього землевласника (землекористувача) - не можна застосовувати, до спірних правовідносин. До того, ж із наведеного вище вбачається, що неможливість залишення такого порядку користування обумовлена: - порушенням таким порядком вимог чинного законодавства; - не підтвердженням факту наявності домовленості про порядок користування цією земельною ділянкою між колишніми та теперішніми співвласниками; - невідповідністю розміру земельної ділянки, порядок користування якою визначено рішенням Товариського суду З огляду на це, суд вважає, що під час розгляду справи у повному обсязі вдалося підтвердити обґрунтування позовних вимог [PERSON] та спростувати доводи [PERSON], які були покладені в основу його позову, щодо наявності між сторонами порядку, який склався та домовленостей про порядок користування спірною земельною ділянкою та, відповідних заперечень на позов [PERSON] Враховуючи всі вищезазначені обставини, як кожну окремо, так і у своїй сукупності законним і обґрунтованим буде встановлення порядку користування земельною ділянкою згідно першого варіанту визначення порядку користування земельною ділянкою запропонованого судовим експертом Кобець Юлією Вікторівною (висновок № 17 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.05.2013 року), а саме: [PERSON] виділити на 7/20 частин із ділянки закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S3 площею 345, 5 м2.; а також виділити із ділянки, закріпленої для городництва, земельну ділянку S6 площею 100 м2, всього виділити площі 445, 5 м2. [PERSON] слід виділити на 26/40 частин із ділянки закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S4 площею 529 м2, S5 площею 116, 5 м2, загальною площею 645, 5 м2.; виділити із ділянки, закріпленої для городницва, земельну ділянку S7 площею 186 м2.; всього виділити площі 831, 5 м2. В загальне користування співвласників [PERSON] та [PERSON] слід виділити із земельної ділянки, закріпленої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку S1 площею 1 м2, S2 площею 8 м2, загальною площею 9 м2. Тобто позов [PERSON] - задовольнити в повному обсязі, в задоволенні ж зустрічного позову [PERSON] - відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного і ст.ст.10, 60, 81, 169, 212, 213, 218 ЦПК України, ст.ст. 88, 120 Земельного кодексу України, п.п.19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року, «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів», суд

Outcome: approved