Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

27 березня 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Відповідно до укладеного договору № GOXRF108010341 від 08 серпня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2929 грн. строком на 18 місяців - з 08 серпня 2007 року по 04 лютого 2009 року під 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 лютого 2009 року. Відповідачка умови договору належним чином не виконала, внаслідок чого має заборгованість станом на 22 березня 2013 року в розмірі 30646,45 грн. Просили стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 306,46 грн. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 04 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Бондаренка Д.Ю.. який просив задовольнити апеляціну скаргу, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено наступне. 04 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту №GOXRF108010341, за яким позичальнику надано споживчий кредит у сумі 2929 грн строком на 18 місяців - з 04 серпня 2007 року по 04 лютого 2009 року під 0,42% на місяць (а.с.4). Апеляційним судом встановлено наступне. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Відповідачка зобов'язання за вказаним договором не виконала, має заборгованість станом на 22 березня 2013 року в розмірі 30646,45 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 2317,05 грн, за відсотками - 11986,15 грн, з комісії - 278,81 грн, з пені - 14128,89 грн, штраф (фиксова частина) - 500 грн, штраф (відсоток від суми заборгованості) - 1435,55 грн (а.с.3). Остання оплата за кредитним договором була проведена відповідачкою 23 липня 2009 року (а.с.3). На час укладення сторонами договору діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), затверджені наказом позивача № 391 від 21 березня 2006 року, якими не передбачалося збільшення строків позовної давності (а.с.101-108). Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі ч.І ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам відповідачкою не підписані, а тому до правовідносин сторін застосовані не можуть бути. Однак з таким висновком погодитися не можна з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 04 серпня 2007 року договору споживчого кредиту №GOXRF108010341 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання надала згоду, що заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між позичальником і банком кредитний договір, засвідчивши її своїм підписом (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, остання оплата за кредитним договором була проведена відповідачкою 23 липня 2009 року (а.с.3). Отже, перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором сплинув 23 липня 2012 року, а позов було пред'явлено до суду 27 березня 2013 року (а.с.2). Тобто позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачкою було заявлено про застосування позовної давності(а.с.41), тоді як позивачем не було зазначено про визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, Таким чином судом першої інстанції допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи , тому рішення суду на підставі п.п.2,3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial