Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У позові, що був підтриманий та уточнений нею та її представником під час судового розгляду справи, зазначила, що до 2000 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Під час перебування у шлюбі вона та відповідач придбали квартиру [ADDRESS], через що вона має право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Після розірвання шлюбу вона використовувала вказану квартиру до 2006 року, здаючи її квартирантам, з 2006 року у ній оселились батьки ії чоловіка [PERSON] та [PERSON]. З того часу квартирою вона не цікавилась, нею не користувалась та у її утриманні участі не брала. У 2012 році відповідач [PERSON] повідомив її про намір подарувати квартиру своїм батькам, проти чого вона заперечувала та у березні 2012 року звернулась до суду із позовом про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] ж під час судового розгляду справи все ж таки 7 грудня 2012 року уклав договір дарування, відповідно до умов якого передав квартиру у власність батькам. Спираючись про те, що у такий спосіб відповідач розпорядився майном, що належало не тільки йому, а також про те, що під час укладання цього договору був допущений обман, позивачка просила про визнання вказаного договору недійсним. Відповідач [PERSON] у суді позов не визнавав. Він, зокрема, пояснював, що був належним чином освідчений про усі умови оскаржуваного договору дарування, так саме, як й його дружина [PERSON], а також - що внаслідок поділу спільного майна подружжя, що був здійснений ними у добровільному порядку, позивачка давно втратила право власності на спірне майно. Представник відповідача [PERSON] під час судового розгляду справи вважав позов таким, що не підлягає задоволенню. Він зазначав, що позивачка не набула у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] та втратила встановлений законом строк для звернення за захистом права власності на вказану квартиру. Далі він вказував, що дійсно у березні 2012 року позивачка звернулась до суду із позовом про визнання вказаної квартири сумісною власністю подружжя, але рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 серпня 2012 року, що було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2012 року, у задоволенні позову було відмовлено. Оскільки станом на грудень 2012 року це рішення не було скасоване або змінено в касаційному порядку, отже - було чинним - сторони й уклали вказаний договір. При цьому усі вони були освідчені про те, що у справі подана касаційна скарга, але відповідно до вимог діючого законодавства таке не перешкоджало виконанню рішень місцевого та апеляційного суду, які набули чинності. Спираючись про таке представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином, про причини неявки суд особисто не повідомили, але з пояснень інших сторін вбачається, що вони не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Зважаючи про те, що у справі є наявними достатні докази про права та взаємини сторін, та немає необхідності в особистих поясненнях цих осіб для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності. Після вислуховування пояснень осіб, які з'явились у судове засідання, та дослідження письмових матеріалів справи суд дійшов такого. І……Матеріалами справи встановлено, та сторони не заперечують того, що що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23 серпня 1980 року. 6 лютого 1996 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим на Миколаївській універсальній товарно-сировинній біржі, придбав у [PERSON] на своє ім'я однокімнату квартиру за адресою: [ADDRESS]. 25 липня 2000 року шлюб між сторонами був розірваний. Матеріалами справи також встановлено, що жодних документів, що посвідчують право власності позивачки на вказану квартиру, не видавалось. З пояснень позивачки у судовому засіданні, достовірність яких не заперечується сторонами, до 2006 року вона використовувала вказану квартиру, здаючи її квартирантам; у 2006 році відповідач [PERSON] самостійно, не узгоджуючи цього питання з позивачкою, виселив з квартири квартирантів та вселив до неї своїх батьків [PERSON] та [PERSON]. Більше того, про таке відповідач навіть не повідомив позивачку. Далі, з пояснень позивачки, які узгоджуються з іншими матеріалами справи, вбачається також, що з 2006 року й до березня 2012 року спірною квартирою позивачка не цікавилась, витрат по її утриманню не несла, жодних дій задля підтвердження свого права на вказану квартиру не вживала. Далі, у березні 2012 року вона звернулась до суду за визнанням цієї квартири спільним майном подружжя, але зрештою просила про залишення її позову без розгляду. Доказів того, що відповідачі після 2006 року коли-небудь визнавали право власності позивачки на вказану квартиру, сторонами не надано. З наведеного вбачається, що позивачка протягом періоду з 2006 року та й до теперішнього часу будь-які права на спірну квартиру не використовувала, з 2006 року очевидно для неї зв'язок із квартирою втратила. ІІ……7 грудня 2012 року між відповідачем [PERSON] та його батьками [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування вказаної квартири, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] отримали вказану квартиру у власність. ІІІ……Позивач стверджує, що внаслідок укладання вказаного договору було порушене її право власності на вказану квартиру, яке /право власності/ вона набуло через те, що квартира була придбана у період шлюбу, через що є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, цей позов направлений на захист права власності. Вирішуючи питання про наявність підстав для захисту права власності [PERSON], суд виходе з вимог національного законодавства, а також з вимог частини 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких: «кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Прецедентне право Конвенції визначило загальний підхід для вирішення подібних питань, в якій передбачає встановлення : · наявності /відсутності власності ; · наявності втручання у власність ; · правомірності такого втручання . Як наголошено у пункті 21 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Федоренко проти України", яке є обов'язковим для виконання на території України, відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися «майном» в сенсі статті 1 Першого протоколу (Malhous v. the Czech Republic (dec.), № 33071/96, 13 грудня 2000 року, ECHR 2000-XII). В цьому ж випадку як доведено вище, позивач протягом майже 6 років не використовував та й не бажав використовувати повноваження власника спірної квартири отже в суду не має підстав вважати, що на момент укладення спірного договору позивачка мала майнові права на спірну квартиру, що підлягають захисту судом. Більше того суд не може вважати позбавлення права власності відповідачів на підставі цього позову правомірним втручанням у їх власність. Так, статтею 251 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права., такий строк сплинув в цьому випадку через 3 роки після того, як позивачка дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав - після 2006 року - тобто у 2009 році (за 4 роки до укладення спірного договору). В той же час, як наголошено у пункті 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», яке є обов'язковим на території України, строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми (см. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996 IV). Це означає : · з одного боку - що позбавлення права власності відповідачів на підставі цього позову суперечить принципу правової визначеності : · з іншого боку - що заявлений позов є недоведеним адже надані позивачем докази щодо подій 1996-2006 років /зокрема - щодо набуття нею станом на 2006 рік права власності на цю квартиру/ є вочевидь неналежними та недостатніми. За такого підстави вважати, що оскаржуваний договір є укладеним всупереч вимог діючого законодавства та порушує право власності позивача є відсутніми. IV……Позивач стверджує також, що вказаний договір був укладений під впливом обману. В обґрунтування цього позивач посилається про посилання у тексті договору, зокрема, щодо обставин перебування квартири під спором у судах, відсутність в інших осіб прав на цю квартиру та наявність належного правовстановлюючого документу на цю квартиру. Але відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України договір може бути визнаним недійсним у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В цьому ж випадку, як свідчать матеріали справи, усі відповідачі були повністю освідчені про усі обставини, що мають значення для укладання договору дарування. Отже, факт обману в цьому випадку суд вважає недоведеним. Більше того, з урахуванням висновків, наведених у розділі «ІІІ» цього рішення, суд вважає, що внаслідок укладення спірного договору права позивачки не були порушені, через що не вбачає підстав для визнання недійсним цього договору за позовом [PERSON] За таких обставин підстави вважати, що оскаржуваний договір є недійсним, як укладений внаслідок обману, є відсутніми. Отже, у задоволенні цього позову слід відмовити.

Outcome: dismissed