Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - орган опіки і піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позов мотивувала тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2006 року по 27.12.2012 року. В шлюбі у сторін народилась дочка - [PERSON], [INFO]. Після розлучення дочка залишилась проживати з позивачем, яка її матеріально утримує та належним чином піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач разом з неповнолітньої дочкою в грудні 2013 року має намір відвідати свою матір, яка проживає в Естонії в м. Талін, однак відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Вважає, що така позиція батька шкодить інтересам дитини, а тому просила визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кодон безпідставною, надати дозвіл оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дочки за межі України та на її в'їзд до Естонії без згоди батька, а також рішення суду звернути до негайного виконання. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач в канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала частково, зокрема, відмовилась від вимоги в частині звернення рішення суду до негайного виконання, мотивуючи тим, що потреба на даний час у цьому відпала. Решту позовних вимог просила суд задовольнити. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, однак в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань щодо суті позову та процедури його розгляду, в тому числі про відкладення, не подав. Представник третьої особи, органу опіки і піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області в судове засідання не з'явився, однак в канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, при цьому не заперечив проти надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон. За таких обставин суд провів заочний розгляд справи в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з'ясувавши фактичні обставини та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підставний і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області 18.04.2013 року (а.с.6). Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5). Після розірвання шлюбу неповнолітня дочка проживає з матір'ю - позивачем [PERSON], що підтверджується копією довідки про склад сім'ї, виданою Володимир-Волинською спеціалізованою школою-інтернат І-ІІІ ступенів «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки» 25.10.2013 року за № 1194 (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що мати позивача [PERSON] проживає в Естонії в місті Талін та запрошує її з дочкою погостювати на новорічні свята (а.с. 7, 9). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що між сторонами виникли непорозуміння щодо вирішення питання про надання батьком згоди на виїзд дитини за кордон, зокрема, для спілкування з членами родини позивача, які проживають за кордоном. При цьому суд враховує той факт, що з часу розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не існує ніяких стосунків, останній не цікавиться та не піклується про дитину. Відповідач не надав суду доказів з приводу того, що позивач не належним чином виховує доньку, або перебування дитини з матір'ю є шкідливим для неї. Відповідно він не надав доказів з приводу того, що виїзд дитини за кордон є шкідливим для неї, а також жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову надати таку згоду в нотаріальному порядку. Суд вважає, що в даному випадку виїзд неповнолітньої дитини за межі України, зокрема в Республіку Естонія, відповідає її інтересам, оскільки має за мету спілкування з членами її родини, а саме, бабусею, яка постійно там проживає. Крім цього, обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України для тимчасового перебування судом не встановлено. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та приймаючи до уваги те, що відповідно до ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Згідно із ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved