Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

29.07.2013 року гр. [PERSON] через свого представника гр. [PERSON] звернулася в інтересах позивача та третьої особи гр. [PERSON] до вищевказаних відповідачів та залученої за ухвалою суду третьої особи ПАТ «Укркоммунбанк» з позовними вимогами про визнання правочину дійсним, договору доручення між нею та гр. [PERSON] удаваним, визнання договору купівлі- продажу автомобіля укладеним та визнання права власності на автомобіль ВАЗ 321214, державний номер [NUMBER], зареєстрований в селищі Марківка 22 серпня 2003 та звільнення автомобіля з-під арешту і звільнення з актів опису вказаного транспортного засобу, зареєстрованого відповідно до свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] . Як підставу обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві представник позивача вказала, що 13 травня 2013 року на належному позивачці транспортному засобі слідував третя особа - гр. [PERSON] та його було зупинено працівниками ДАІ і роз'яснено,що автомобіль перебуває у розшуку і на нього накладено арешт ВДВС Біловодського районного управління юстиції за виконавчим провадженням відносно відповідача гр. [PERSON] з причин стягнення з нього грошових коштів у значній сумі, притому будь - якого акту чи копії постанови про накладення арешту чи розшук автомобіля гр. [PERSON] не отримав, співробітники ДАІ залишили йому документи про реєстрацію транспортного засобу та довіреність позивачки, видану на ім'я третьої особи у справі, а автомобіль було вилучено та поміщено на штраф майданчик тимчасового зберігання ТЗ УМВС України в Луганській області. Надалі позивачкою та її представником було з'ясовано, що вищевказані дії працівників ДАІ були здійснені на підставі документів, здійснених на виконання виконавчих проваджень в інтересах стягувачів гр. [PERSON] та [PERSON], виконавчі провадження по яким відкриті на підставі ухвали Біловодського районного суду у справі № 2-932 та виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Міловського нотаріального округу. Однак, за доводами представника позивача, зобов'язання, що виникли у гр. [PERSON] перед визначеними стягувачами, не можуть бути виконані за рахунок майна, яке не належало боржнику на час вчинення виконавчих дій. Посилаючись на ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», представник позивача в позові стверджує, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання його права власності на це майно та про зняття з нього арешту. За її доводами, відповідач гр. [PERSON] продав позивачці гр. [PERSON] спірний автомобіль за 25 тисяч гривень, про що видав розписку на ім'я позивачки, копію якої представник позивача додала до позовної заяви, та одночасно передав позивачці транспортний засіб, про що зазначив у нотаріальній довіреності , посвідченій приватним нотаріусом Луганської міської нотаріальної палати гр. [PERSON] за реєстром № 11775, ця довіреність є письмовою формою доручення. Але позивачка зазначає, що цей договір був удаваним, мав місце договір купівлі - продажу автомобіля, про що свідчить копія поданої суду розписки , а сторони умисно оформили удаваний правочин доручення, але між ними встановилися інші правовідносини - правовідносини купівлі - продажу автомобіля. Тому, посилаючись на ст. 235 ЦК України, сторони приховали інший правочин, вказавши замість справжнього правочину, інший з його видів. Відчуження транспортного засобу не потребує нотаріальної форми , а письмову форму правочину було додержано, притому відповідач гр. [PERSON] надав право за дорученням позивачці зняти автомобіль з реєстрації та розпорядитися ним на власний розсуд, в тому числі і продати його по цінах і на умовах за власним розсудом. Після фактичного укладання договору купівлі - продажу спірного автомобіля, власником якого значиться відповідач гр. [PERSON], спірний транспортний засіб знаходився у володінні позивачки до 28 жовтня 2011 року, а за цією датою автомобіль було передано третій особі у справі, яка залучена нею, гр. [PERSON] в оперативне управління та керування,бо довіреність на право представляти [PERSON] як власника транспортного засобу надавала третій особі володіти спірним автомобілем. За вищевикладених обставин представник позивача гр. [PERSON] вважає, що позов повинен бути повністю задоволеним, та надіслала до суду нотаріально завірені заяви відповідачів гр. [PERSON] і [PERSON] про визнання позову за відсутності претензій до гр. [PERSON] та заяву гр. [PERSON] про визнання позову. За доводами представника позивачки, викладеними в позові, та про задоволення якого вона просить в заяві про закінчення розгляду справи без її участі, право власності у набувача виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а накладений арешт ВДВС Біловодського РУЮ фактично перешкоджає йому користуватися автомобілем і порушує права як власника, тому вона просить суд також зняти арешт на автомобіль та виключити його з актів опису та справу розглянути без її участі, без участі третьої особи та трьох співвідповідачів( окрім ВДВС Біловодського РУЮ) . Представник відповідача в особі в.о. начальника ВДВС Біловодського районного управління юстиції( за позовом Луганського обласного управління юстиції)гр. [PERSON] позовні вимоги не визнала та вказала, що за зведеним виконавчим провадженням 25.05.2012 року було оголошено розшук спірного автомобіля, а 26.06.2013 року виконавчі провадження по виконанню за гр. [PERSON] та [PERSON] були закриті 26.06.2013 , але на виконанні ВДВС Біловодського РУЮ автомобіль відповідача гр. [PERSON] надалі був і є арештований за наявності боргів перед стягувачами за іншими справами за 2013 рік , а саме з несплати гр. [PERSON] 510 штрафу від 02.07.2013 року, за ухвалою суду 573,80 гривень від 22.07.2013 року , за постановою обласної інспекції праці на суму 2720 гривень від 31.09.2013 року, та за рішенням від 16.04.2013 року за позовом Кредитної Спілки смт. Марківка на суму 104 437 гривень ( не оскаржена постанова про приєднання від 07.07.2013 року), або на загальну суму 119205 гривень 43 копійки - за даними наданої суду копії облікової картки примусового стягнення боргів, які рахуються за відповідачем гр. [PERSON] . Відповідач в особі ВДВС не знімав арешт на раніше накладений та оголошений в розшук спірний автомобіль до цього часу, про що свідчить не скасована постанова про розшук спірного автомобіля . Вислухавши позицію представника відповідача в особі ВДВС Біловодського РУЮ, оглянувши та проаналізувавши письмові докази у справі , суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника, загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК України. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначених законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. Як вбачається з позовної заяви, підтриманої в судовому засіданні, позивачем заявлено вимоги , за якими вона просить суд фактично зобов'язати відповідача після спливу строку наданих позивачці відповідачем гр. [PERSON] повноважень належним чином виконати умови письмового договору купівлі - продажу автомобіля( за який кошти отримані позивачем за копією розписки від відповідача гр. [PERSON]) , а саме визнати право власності на автомобіль, яким в даному випадку позивач вже не має право розпоряджатися на власний розсуд, в тому числі і не керує за довіреністю , тобто не є володільцем в розумінні за раніше вчиненим відповідачем гр. [PERSON] одностороннім правочином, вчиненим з наданням раніше правом строкового розпорядження його автомобілем, в тому числі й продажу автомобіля за встановленим законом порядком, обміну, страхування, передачі в оренду , заставу , зміни номерних агрегатів і пов'язаних з управлінням вказаного у позові транспортного засобу, зміни вузлів, поїздок за кордон та догляду на митницях і з правом керування автомобілем , та з правом представляти інтереси відповідача гр. [PERSON] в будь - яких установах , підприємствах, організаціях , незалежно від їх підпорядкування та форм власності, з усіх без винятку питань, в тому числі одержувати необхідні документи та довідки, подавати заяви від імені відповідача, знімати вказаний автомобіль з обліку в органах ДАІ, складати та підписувати усі дозволені діючим законодавством договори цивільно - правового характеру, пов'язані з вищевказаною довіреністю, на умовах та за розсудом його представника, отримувати у зв'язку з цим гроші, представляти інші інтереси довірителя, вказані у довіреності( а.с. 14,15). Суд виходить з того, що сама довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, в тому числі це не може підтвердити в даному випадку і копія розписки від 29.10.2008 року( а.с. 11) про отримання за спірний і вказаний у позові автомобіль коштів в розмірі 25 тисяч гривень від гр. [PERSON] . Повноваження, яке виникає у представника за довіреністю, не порушує його майнових або особистих немайнових прав. Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь - який час її скасувати. А питання повноважень представника щодо розпорядження автомобілем відповідача відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення і представлюваного позивачем відповідача . Тобто в даному випадку суд може дійти висновку, що сторони мали на увазі укладення договору купівлі - продажу автомобіля між позивачем та відповідачем за копією розписки від 29.10.2008 року, який не підлягав оформленню нотаріально в обов'язковому порядку, тому що такий договір міг бути укладеним і на товарній біржі, і ця обставина не заважала позивачці протягом строку дії виданої їй довіреності від імені відповідача оформити письмовий правочин купівлі - продажу , в тому числі і представляти їй як позивачу інтереси відповідача по договору купівлі - продажу відносно необмеженого кола інших, (окрім самої позивачки), та третіх осіб щодо прав розпорядження автомобілем, належним все таки відповідачу гр. [PERSON] на праві власності як на відповідній правовій підставі, що також не завадило позивачці ( а . с 15) передати свої повноваження стосовно автомобіля з аналогічними в її довіреності правами третій особі гр. [PERSON].( в тому числі і гр. [PERSON]) до часу закінчення розгляду справи по суті. Тому, виходячи зі змісту позову, і без підтвердження позивачем права власності свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ за позивачем, тому що це зараз заважає керувати та розпорядитися автомобілем залученій у справі за ініціативою позивачки третій особі без самостійних вимог гр. [PERSON], бо автомобіль досі перебуває під арештом на законних підставах з причин наявності та постанов про приєднання до зведеного виконавчого провадження за іншими боргами відповідача гр. [PERSON] , адже за цих обставин в суду не виникає сумнівів у правомірності володіння позивачем спірним автомобілем до закінчення строку дії довіреності ( а. с 14)та до часу передоручення його третій особі( а.с. 15). Але цей факт не тягне за собою автоматичну зміну права власності на спірний автомобіль без встановленого законом порядку оформлення купівлі - продажу та на даний час арештованого автомобіля на аукціоні та й можливого оформлення актів ( в т.ч. на час розгляду справи по суті ) як передачу майна в натурі одному зі стягувачів за їх згодою , як це встановлено «Порядком Державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів…( ці зміни внесені до п.8 вищевказаного Порядку Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2013 року, в редакцію Постанови від 07.09.1998 року № 1388))» та з його наступною державною реєстрацією автомобіля за одним з кредиторів відповідача гр. [PERSON] . Суд не заперечує, що за вимогами ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згорди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом , які є істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має досягнути згоди. Форма договору передбачена п.3ч.1 ст. 208 ЦК України, яка була роз'яснена свого часу нотаріусами громадянам [PERSON],[PERSON] та [PERSON] ( а. с. 14,15). Виходячи з вимог ст.ст. 10,11 ЦПК України, суду не надано жодних доказів , за якими суд мав би визнати право власності за позивачем на вказаний у позові та нині арештований автомобіль ВДВС Біловодського РУЮ , тому що такі угоди купівлі - продажу автомобіля не можуть бути посвідченими за рішенням суду, у зв'язку з їх невідповідністю нормам закону на час розгляду справи та виходячи також з того, що правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, що має належний статус суб'єкта цивільного права , юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільно - правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон, оскільки правочин є дією особи, спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, і попередньо відома на момент виникнення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує відповідно у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Також суд не має права визнати на майно у вигляді автомобіля право власності за іншою особою без виконання необхідних вимог закону, за яким не сплачено необхідних податків державі, і на яке накладено арешт в забезпечення виконання інших рішень суду, які повинні бути виконаними для стягнення заборгованості перед кредиторами відповідачем гр. [PERSON], навіть, якщо вини виникли і після погашення боргів перед відповідачами [PERSON] та [PERSON] , тобто суду позивачем та його представником пропонується своїм рішенням фактично незаконно зняти арешт з рухомого майна, яке належить юридично відповідачу на праві власності - з метою отримання права власності на вказаний у позові автомобіль як іншою особою( за вимогою-позивачем) з метою виведення його з під арешту, накладеного для забезпечення викання чотирьох різних рішень суду, бо арешт накладений державними виконавцями і не може бути скасованим без належних правових підстав , тобто підтримані позовні вимоги пов'язані з безпідставними позовними вимогами на час розгляду справи, та є й заявленими фактично в інтересах третьої особи гр. [PERSON], який не заявив самостійних позовних вимог, тому що відповідно до ч.3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Окрім того, позовні вимоги в частині зняття арешту на автомобіль та виключення його з актів опису , який за доводами позивача накладений з метою вже забезпечення інших зобов'язань відповідача гр. [PERSON], є безпідставними, адже належних доказів про наявність будь-якого правочину щодо права власності у позивача спірного автомобіля на час завершення розгляду справи суду не надано, не підлягає воно захисту і за рішенням суду шляхом визнання права власності на автомобіль на підставі одностороннього правочину, відношення до якого позивачка фактично вже не має з часу укладення нею ( а . с 15) нового правочину з третьою особою у справі, фактично на думку суду за тими ж умовами, за якими автомобіль знаходився в розпорядженні позивачки до передачі прав третій особі на розпорядження спірним автомобілем , бо вона не є реальним власником автомобіля, і ніщо їй свого часу не заважало оформити належний правочин через його нотаріальну форму або шляхом продажу його в інших торговельних установах до збігу строку повноважень позивачки на розпорядження автомобілем, належним відповідачу гр. [PERSON] через установи , яким надавалося право проводити таку торгівлю, та замість - за доводами позивачки та її представника , удаваного як нотаріально завіреного правочину. Окрім того, ст. 34 закону України «Про дорожній рух»( в редакції закону України № 5085-У1 від 05.07.2012 року) передбачила наступну державну реєстрацію транспортного засобу , для автоматичного обліку зареєстрованих транспортних засобів ведеться Єдиний державний реєстр ( закон від 30.06.1993 року № 3353- зі змінами та доповненнями), цей законодавчий порядок також мав би бути своєчасно виконаним позивачкою і не міг і не може бути порушеним у даному випадку і за рішенням суду, бо в такому разі він буде проведений в порушення порядку , встановленого законом для передбаченої процедури купівлі - продажу автомобілів та інших транспортних засобів,( в тому числі арештованих за неоскарженими постановами державного виконавця від 02.07.2013 року, 07.07.2013 року, 22.07.2013, 31.09.2013 р.,навіть винесених без зняття з автомобіля арешту за закритим виконавчим провадженням від 26.06.2013 року ) , тому що транспортний засіб в такому разі буде відчуженим ще й неналежному позивачу, тому що будь яких даних, що гр. [PERSON] ухилився від укладення договору купівлі - продажу належного йому спірного автомобіля суду надано не було, а підстав для визнання недійсним довіреності на право керування автомобілем навіть за наявності розписки( в тому числі і в разі подання не її копії, а в оригіналі) про отримання від позивачки грошей не може свідчити про удаваність свого часу укладеного між [PERSON] та [PERSON] правочину навіть з тих підстав, що на сьогоднішній день автомобіль знаходиться в користування третьої особи у справі, яка не заявила самостійних вимог стосовно автомобіля, фактично належному відповідачу [PERSON] на час розгляду справи( а . с. 12,13, 26), адже рішення у справі не може породжувати будь яких прав та обов'язків перед третьою особою у справі, якій за законом зараз надано право, в тому числі і на даний час( а .с. 15) розпоряджатися автомобілем нарівні з відповідачем у цій справі гр. [PERSON] Також суду не надано будь - яких доказів про виведення спірного автомобіля з - під застави банку( а . с. 26), який виступає третьою особою у справі за ухвалою суду , який хоч і не має претензій до відповідача гр. [PERSON] ( а . с 41), але і не повідомляє суду про факт виключення автомобіля як заставленого майна з державного реєстру заборон на відчуження, також не було заявлено клопотання про витребування таких доказів судом і іншими учасниками процесу у справі. На основі викладеного,

Outcome: dismissed