Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ним з 30 вересня 2001 року по 30 липня 2012 року. Від шлюбу є неповнолітній син [PERSON] Андрійовч, [INFO], який проживає з нею вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, який є дитиною-інвалідом і потребує постійного лікування та догляду. Вона щороку відпочивала та оздоровлювала дитину в Сербській Республіці в м. Новий Сад, де проживає її мама [PERSON], яка є громадянкою України і має дозвіл на проживання в Сербії Зазначає, що на її думку, такий відпочинок має неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, адже завдяки значній фінансовій допомозі, яку надає її мама, вона має можливість оздоровити сина в кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дитини. Також син може побачити бабусю. Незважаючи на це її колишній чоловік [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Просить визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO] безпідставною та дозволити [PERSON], без згоди батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], 12 березня 2002 року за межі України до Сербської республіки. Допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, крім цього пояснила, що хоче виїхати до Сербії з грудня 2013 року по січень 2014 року, так як має 17 днів невикористаної відпустки, а також протягом літа 2014 року. Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що не проти виїзду дитини за кордон з 4 січня 2014 року по 14 січня 2014 року на час зимових канікул в школі, однак не погоджується з тим щоби позивачка вивозила дитину на відпочинок під час шкільних занять. Крім цього свою відмову обґрунтовує побоюванням, що вона може не повернутись з дитиною в Україну, так як вона може залишитися в Сербії у своєї матері на постійне місце проживання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян [PERSON] Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 р. N 380) встановлено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка не посилалася на докази перешкоджання відповідачем в отриманні проїзних документів, його відмови у наданні дозволу на поїздки їхнього сина у конкретний час, для певної мети. Такі докази також відсутні у справі. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Вимоги про необхідність задоволення позову позивачка мотивує необхідністю кліматичного лікування та спілкування дитини з бабусею, яка проживає в Сербії. Однак позивачкою не доведено, що її син має можливість та потребує поїздки в Сербію у конкретні періоди часу. Наявний у справі медичний висновок № 33 від 27.07.2009 року (а.с.13), не підтверджує, що поїздка неповнолітнього [PERSON] є необхідною для його лікування саме за межами України в Сербській Республіці, а запрошення від бабусі Чупикової Іріни, яка проживає в Сербії, датоване 25.05.2010 року. Відповідач [PERSON] пояснив в суді що не заперечує проти поїздки сина за кордон у супроводі матері на час зимових канікул за умови, що це відповідатиме інтересам дитини. Частиною 2 статті 4 Закону № 3857-ХІІ передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом цієї норми закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків і при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, а не про надання дозволу на виготовлення проїзного документа. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів Українивід 25 серпня 2010 р. № 724), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 р. № 380), ч. 1 ст. 141 СК України та

Outcome: dismissed