Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив розірвати договір найму (оренди) квартири № 1 від 12 червня 2012 року укладений між ним, [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] заборгованість за орендну плату квартири [ADDRESS] в розмірі 12000 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просив визнати договір найму (оренди) квартири № 1 від 12 червня 2012 року укладений між ним, [PERSON] та [PERSON] - недійсним; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В грудні 2013 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним, [PERSON], [INFO], паспорт серія [NUMBER] виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 21 грудня 2000 року, ідентифікаційний номер - [NUMBER], право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., допоміжною площею 25,4 кв.м., що складається з кухні-столової - 1 площею 9,6 кв.м., санвузла - 2 площею 2,3 кв.м., комори - 3 площею 7,0 кв.м., житлової кімнати - 4 площею 5,8 кв.м., житлової кімнати - 5 площею 10,4 кв.м., коридору - 6 площею 6,5 кв.м.; розірвати договір найму (оренди) квартири № 1 від 12 червня 2012 року укладений між ним, [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON], заборгованість за орендну плату квартири [ADDRESS] в розмірі 12000 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. У судове засідання [PERSON] не з'явився, надав суду письмову заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. У судове засідання [PERSON] не з'явився, надав суду письмову заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 21 лютого 1985 року членам однієї сім'ї у складі чотирьох осіб - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі рішення адміністрації та профкому Тресту «Дніпротрансбуд» (Міністерства Транспортного будівництва) було надано державну двокімнатну квартиру (в сімейному гортожитку) [ADDRESS], що підтверджується ордером виданим ЖЕКом зазначеного тресту. Понад 27 років сім'я [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, виконує всі обов'язки, що зокрема випливають з договору найму жилого приміщення, своєчасно сплачують кварплату та плату за комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт. Частиною 1 ст. 58 ЖК України, встановлено, що ордер є єдиною підставою для вселення в надане желе приміщення. Частиною 1 ст. 398 ЦК України зазначено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах встановлених законом. Маючи намір привести у відповідність діючому законодавству правовстановлюючі документи на вказану квартиру, [PERSON] неодноразово звертався до відповідних органів виконавчої влади з відповідною вимогою, але кожного разу отримував категоричну відмову з наступних підстав: відсутність правовстановлюючих документів; відсутність матеріалів технічної інвентаризації на квартиру; відсутність рішення юридичної особи на балансі якої знаходиться згадана квартира та взагалі відсутність балансоутримувача зазначеної квартири. Положеннями ч. 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає (утримує) його у себе. Встановлено, що з моменту вселення в 1985 році та по теперішній час добросовісно набувши право володіння чужим майном, [PERSON] та члени його родини вільно, відкрито та безперервно користуються вищевказаною квартирою. Частиною 1 ст. 344 ЦК України, визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Як вбачається з матеріалів справи, право на приватизацію житла [PERSON] до цього часу жодного разу не використано, про що свідчить відсутність відповідної відмітки в його паспорті, що передбачено п. 30 Положення «Про порядок передачі квартири (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству» від 15 вересня 1992 року № 56. Іншого житла на території Дніпропетровського регіону та на всій території держави [PERSON] не має, про що також свідчать відомості наявні в КП «ДМБТІ». Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не вшиває із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Крім того, згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки право власності позивача на споруди є невизнаним правом, а тому позивач має право на звернення до суду з даними вимогами. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема - визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з норм діючого законодавства, суд робить висновок, що [PERSON] фактично набув право власності на двокімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], не забороненим законом способом (добросовісно). Протягом тривалого часу (28 років) відкрито, безперервно користується спірним майном, тому вважає, що існують усі підстави для визнання права власності на за [PERSON] на квартиру за набувальною давністю. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 12 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір найму (оренди) квартири № 1, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] в оренду квартиру [ADDRESS]. У відповідності до п. 5 ст. 203 ЦК України, правочин повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з п. 5.1 Договору орендар зобов'язався щомісячно, не пізніше першого числа кожного поточного місяця, сплачувати орендодавцеві орендну плату у розмірі 2000 грн. за кожен місяць орендного користування, шляхом передання коштів готівкою орендарю. [PERSON] справно виконував свій обов'язок по сплаті орендної плати. В січня 2013 року [PERSON] безпідставно підвищив розмір орендної плати за квартиру та почав вимагати перегляд змісту договору найму (оренди) квартири № 1, зокрема п. 5.1 Договору, що стосується суми орендної плати.

Outcome: partial