Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] суму позики у розмірі 25000,00 гривень, збитки за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 750,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 20 грудня 2011 року [PERSON] надала в борг [PERSON] грошову суму в розмірі 25 000,00 гривень. В забезпечення повернення коштів [PERSON] надала розписку про отримання позикових коштів з зобов'язанням повернути игроші в строк до 20 грудня 2012 року. За спливом вказаного строку, [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням добровільно повернути кошти, тобто виконати умови договору. На звернення позивача [PERSON] не реагує, борг не повертає на телефонні дзвінки не відповідає. Вказані обставини зумовили [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх майнових прав в спосіб стягнення позикових коштів з урахуванням відповідальності за порушення грошових зобов'язань відповідно до ст.ст. 625, 1050 ЦК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в порядку ст. 158 ЦПК України, надіслала на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в її відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом надіслання судової повістки. Згідно частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги відсутність заперечень позивача проти розгляду справи в відсутність відповідача, суд ухвалює заочне рішення в порядку ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Договір позики, згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення цього договору та його умов, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] 20 грудня 2011 року позичила відповідачу [PERSON] 25000,00 гривень, що підтверджено відповідною розпискою відповідача. Отже, факт укладання договору позики знайшов своє підтвердження. Відповідно до досягнутої сторонами угоди, відповідач прийняла на себе зобов'язання в строк до 20 грудня 2012 року повернути позикові кошти. Разом з тим, в обумовлені терміни [PERSON] борг не повернула. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням вказаного, суд прийшов до висновку про наявність законних підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позикових коштів у розмірі 25 000,00 гривень. Крім того, суд звертає увагу, що в силу вимог ст. 625 ЦК України боржник, який просрочив виконання грошового зобов'язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми боргу. З розрахунку наданого позивачем та перевіреному в судовому засіданні вбачається, що сума прострочення повернення грошового зобов'язання складає 750,00 гривень. Вказаний розмір збитків, спричинений неналежним виконанням зобов'язань [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Стаття 88 ЦПК України визначає принципи і порядок розподілу судових витрат між сторонами. Головний принцип сплати судових витрат полягає у тому, що судові витрати несе сторона, з чиєї вини виникла справа, тобто та сторона, яка вчинила цивільне правопорушення. Так, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що при пред'явлені позову позивачем було сплачено судовий збір, тому ці витрати підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved