Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яку ухвалою судді апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2011 року направлено за підсудністю для розгляду Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська. В ході розгляду справи судом позивачем були уточнені позовні вимоги. Так в уточненому позові [PERSON], посилається на те, що за життя його батьком [PERSON] у березні 1989 року було придбано за власні кошти автомобіль ВАЗ-21063. Також рішенням Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 22.03.1990 року [PERSON] була надана квартира, в яку він придбав все необхідне для побуту. Все майно, що належало [PERSON], та яким намагалася заволодіти сімя [PERSON], на випадок своєї смерті останній заповів своєму синові, позивачу по справі, [PERSON] Однак після смерті батька все майно перейшло у власність сімї [PERSON]. З метою захисту своїх прав позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Але, на переконання [PERSON], через дії та бездіяльність суду його права на спадкове майно не були захищені належним чином, що призвело до спричинення позивачу моральної та матеріальної шкоди. Просив суд визнати Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області винним у завданні позивачу матеріальної і моральної шкоди та стягнути з відповідача на його користь за завдану матеріальну та моральну шкоду суму у розмірі 1 449 860 грн. Ухвалою суду від 23 травня 2013 року до участі у розгляді справи залучено прокуратуру Індустріального району м. Дніпропетровська. Представник відповідача у судове засідання не зявився, просив розглядати справу без його участі. У наданих до суду письмових запереченнях, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що, дійсно, у 1994 році до Нікопольського міськрайонного суду надійшла позовна заява від [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, розділі його в натурі, яку було залишено без розгляду та повернуто позивачеві. Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду від 31.05.1995 року вищевказану постанову було скасовано та справу повернуто для розгляду по суті. За клопотаннями та через неявку в судові засідання позивача справа неодноразово відкладалася та ухвалою від 18.07.1996 року була залишена без розгляду. Однак ухвалою Верховного Суду України від 03.11.1997 року дане рішення було скасовано та справу направлено на новий розгляд до міського суду. Справа була призначена до розгляду, але через неявки [PERSON], розгляд її відкладався. Подані позивачем заяви про забезпечення позову були розглянуті судом та задоволені. 10.11.2003 року позов залишено без розгляду, але дане рішення також скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. Крім того, [PERSON] звертався й з касаційною скаргою до Верховного суду України про заміну підсудності та справа була направлена на розгляд до Апеляційного суду АР Крим, де ухвалою від 23.08.2007 року у відкритті провадження відмовлено. 03 листопада 2008 року справа знову була повернута до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та прийнята в провадження суддею Багровою А.Г. 27 жовтня 2009 року справу було розглянуто по суті, позовні вимоги задоволені частково. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2010 року рішення першої інстанції частково скасовано позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування автомобіля задоволено, в іншій частині залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 12.11.2010 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.10.2009 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2010 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на предмети домашнього вжитку та квартиру [ADDRESS], витребування цього майна залишено без змін. Представник третьої особи - Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області в судове засідання зявилася. Проти задоволення позову заперечувала, обґрунтовуючи тим, що Державне казначейство не є органом, який виконує функції відповідача, тобто не зобовязано сплачувати суму шкоди завдану установою. На управління покладено лише безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду та повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету,за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Просила відмовити у позові. Прокурор прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська в судове засідання зявився. Проти позову заперечував, посилаючись на те, що в позовній заяві [PERSON] не наведені конкретні винні дії відповідача, внаслідок яких йому завдана моральна та матеріальна шкода. Також позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, оцінка законності рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області була дана в ухвалі Верховного суду України від 12.11.2010 року. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у 1994 року [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та його поділ, який в подальшому уточнювався. З матеріалів справи вбачається, що дана позовна заява неодноразово ухвалами суду залишалася без розгляду та поверталася позивачу, дані ухвали скасовувалися судами вищих інстанцій з поверненням справи на новий судовий розгляд. Також матеріалами справи встановлено, що 27 жовтня 2009 року вищевказану цивільну справу було розглянуто по суті, позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2010 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області частково було скасовано позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування автомобіля задоволено, в іншій частині залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 12.11.2010 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.10.2009 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2010 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на предмети домашнього вжитку та квартиру [ADDRESS], витребування цього майна залишено без змін. В позовній заяві та в судовому засіданні [PERSON] наполягав на тому, що Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області не були захищені його права на власність, яку заповідав останньому батько, внаслідок чого позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду, у звязку з чим він просить визнати відповідача винним та стягнути з останнього суму матеріальної та моральної шкоди. Суд вважає вимоги позивача такими, що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вимогам чинного законодавства України факти, на які позивач посилається як на підстави своїх вимог, ґрунтуються лише на його особистих припущеннях. Жодних належних доказів, які б характеризували точність, правильність відображення обставин справи, [PERSON], суду не представив. Крім того, вимоги позивача спростовуються й письмовими запереченнями представника відповідача, матеріалами цивільної справи, з яких вбачається, що жодних порушень з боку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області відповідними дисциплінарними органами, найвищим судовим органом у системі судів також не було встановлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed