Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-19 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 28.12.2012 року звернувся [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послався на те, що 23.10.2002 року його батько [PERSON] склав заповіт, яким заповів йому все своє майно. 22.07.2012 року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді кв. №149, будинку №54, по вул. Терешкової, у м. Одесі. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON] дізнався, що 19.07.2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого він заповів все належне йому за життя майно відповідачу [PERSON] [PERSON] зазначає, що на час складання заповіту його батько [PERSON] був тяжко хворий, перебував в стані різко вираженої інтоксикації організму, оскільки хворів онкологічним захворюванням та приймав значну кількість лікарських препаратів знеболювального характеру, більшість з яких мають побічні дії, і незабаром після складання заповіту 19.07.2012 року 22.07.2012 року помер, що на думку позивача, вплинуло на вільність його волевиявлення при складанні заповіту. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на невідповідність волевиявлення заповідача його волі та відсутність волевиявлення при складанні заповіту, [PERSON] просить суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] від 19.07.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №189. Представник позивача [PERSON] за ордером та витягом з угоди про надання правової допомоги [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що [PERSON] склав спірний заповіт свідомо і добровільно, відсутні жодні підстави вважати, що волевиявлення заповідача в момент складання заповіту не відповідало його власному волевиявленню. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена судом про дату, час та місце судового розгляду належним чином. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 19.07.2012 року [PERSON] підписав заповіт, складений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7, згідно якого заповів все своє майно відповідачу [PERSON] [PERSON] за життя на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна №Н-00705/99 від 02.11.1999 року, зареєстрованим на Одеській муніципальній біржі. 22.07.2012 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної РАЦС у м. Одесі Одеського МУЮ, актовий запис №7067. Згідно свідоцтва про народження, виданого 02.08.1965 року Міським ЗАГС [PERSON], актовий запис №1739, [PERSON] є батьком [PERSON] Позивач [PERSON] вказує, що на час складання заповіту його батько [PERSON] був тяжко хворий, перебував в стані різко вираженої інтоксикації організму, оскільки хворів онкологічним захворюванням, приймав значну кількість лікарських препаратів знеболювального характеру, які мають побічні дії, і незабаром після складання заповіту помер, що вплинуло на вільність його волевиявлення при складанні заповіту, що є підставами для визнання заповіту недійсним. З довідки КУ [PERSON] клінічна лікарня №10 №214 від 04.02.2013 року та медичної амбулаторної картки хворого [PERSON] вбачається, що [PERSON] перебував під наглядом лікарів поліклінічного відділення КУ [PERSON] клінічна лікарня №10 з 2001 року, перебував на диспансерному обліку з діагнозом: ІБС. Стенокардія напруження, IV ФК. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Атеросклеротичний кардіосклероз. Церебральний атеросклероз. Розповсюджений остеохондроз хребта. Хронічний гастрит. Виразкова хвороба ДПК. В 2010 році [PERSON] був встановлений діагноз: Злоякісне новоутворення шкіри спинки носа, перебував під наглядом онколога, дільничного терапевта, проходив лікування в ООД. За висновком ООД від 16.12.2011 року діагноз: C-r шкіри носа Т4 N0 М0 Кл. гр. IV, 3 ст., прогресування захворювання з руйнуванням носа до хрящів, паліативна променева терапія. Mts в печінку. Інтоксикаційний синдром. Анемія. 19.09.2011 року хворий був оглянутий онкологом поліклініки. З метою обезболювання призначено препарат групи А - трамадол. 27.09.2011 року при повторному огляді онкологом хворий від прийому трамадолу категорично відмовився у зв'язку із поганою переносимістю (нудота, рвота), препарати групи А більше не призначались, що зазначено в дослідженій судом амбулаторній картці [PERSON] Відповідно до дослідженої судом довідки КУ [PERSON] клінічна лікарня №10 хворий регулярно оглядався дільничним терапевтом вдома, останній виклик був 16.07.2012 року. Судом встановлено, що напередодні складання спірного заповіту, а саме 13.07.2012 року, [PERSON] був вдома оглянутий психіатром, за своєю власною заявою, з метою необхідності надання оцінки психічного стану для оформлення заповіту, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого №2273/12 КУ Міський психіатричний диспансер. Згідно довідки №001656, виданої КУ Міський психіатричний диспансер 13.07.2012 року за підписом та печаткою лікаря [PERSON], вбачається, що за результатами огляду [PERSON] 13.07.2012 року лікарем-психіатром було встановлено, що він на обліку з приводу психічних розладів не перебував, не був позбавлений здатності адекватно сприймати себе, оточуючу дійсність та усвідомлював значення своїх дій. Допитаний в судовому засіданні свідок лікар-психіатр [PERSON], який оглядав [PERSON] в день складання спірного заповіту, пояснив суду, що для огляду вдома був викликаний його дружиною, а заяву про огляд написав сам [PERSON], під час огляду 13.07.2012 року [PERSON] не виявив ніяких відхилень від нормального психічного стану, адекватно сприймав себе, оточуючу дійсність та усвідомлював значення своїх дій, чітко відповідав на запитання та давав пояснення. Свідок лікар-терапевт [PERSON] пояснила суду, що вона протягом чотирьох років, як дільничний лікар періодично відвідувала [PERSON], він тяжко хворів, однак, був повністю адекватною людиною, не виявляв жодних ознак психічного розладу, знеболюючих чи психотропних препаратів, які б могли вплинути на його свідомість не приймав, раніше призначений препарат трамадол йому не підійшов і його відмінили. Свідок [PERSON], сусід - вказав, що знав [PERSON] дуже давно, з 2006 року і по день його смерті вони приятелювали, померлий приблизно останніх 7-8 років до смерті, проживав разом із своєю цивільною дружиною [PERSON], яка його доглядала, вела з ним спільне господарство. Свідок вказав, що вони з [PERSON] спілкувались майже щоденно, грали в шахи, він заходив у гості до [PERSON], який тяжко хворів, але був нормальною і адекватною людиною, полюбляв гумор, психічних розладів, провалів у памяті у нього не було, син останні роки не приходив до [PERSON] Також свідок зазначив, що при спілкуванні [PERSON] розповідав йому, що має погані стосунки із сином та шкодує, що раніше склав заповіт на сина. Допитані в судовому засіданні свідки сусідка померлого [PERSON] та соціальний працівник [PERSON], які були свідками при складанні спірного заповіту, пояснили суду, що регулярно спілкувались з [PERSON], він проживав разом із своєю дружиною [PERSON], яка його доглядала, він тяжко хворів, але при спілкуванні з ним вони не виявляли в нього ніяких психічних розладів, він був адекватною людиною, мав добру пам'ять, розповідав, що зі своїм сином не спілкується, будь-якої допомоги від нього не отримує. [PERSON] розповідав їм, що бажає залишити квартиру [PERSON], та сам особисто запросив їх бути свідками при підписанні ним заповіту 19.07.2012 року, заповіт на ім'я [PERSON] складав добровільно, цілком усвідомлював значення своїх дій, підписував його самостійно. Свідок [PERSON] - мати позивача, пояснила суду, що постійно спілкувалась з померлим, кожен день його навідувала, доглядала, оплачувала комунальні послуги, купувала йому ліки та продукти, ніхто йому більше ніякої допомоги не надавав, і померлий не мав жодного наміру складати заповіт на ім'я відповідача, суд критично оцінює такі показання свідка та не приймає їх до уваги так як вони спростовуються показаннями інших допитаних судом свідків та суду не дані будь-які інші докази в підтвердження таких пояснень. Показання свідка [PERSON], дружини двоюрідного брата [PERSON] про те, що позивач [PERSON] разом із матірю [PERSON] постійно спілкувались з померлим, доглядали його, матеріально забезпечували, і [PERSON] постійно стверджував, що все своє майно заповідає позивачу, суд не приймає до уваги, оскільки свідок [PERSON] пояснила, що особисто [PERSON] фактично не навідувала, зазначені обставини відомі їй з телефонних розмов, у якому стані останній час перебував [PERSON] вона також не могла пояснити, так як особисто з ним не бачилася. Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 року роз'яснено, що при рішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, за ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Статтею 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Листом Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року визначено, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суд враховує, що предметом доказування є та обставина, чи могла особа-заповідач у момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій і чи могла керувати ними. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З аналізу досліджених доказів, медичної документації та пояснень допитаних свідків, судом встановлено, що [PERSON] в момент складання заповіту, мав вільне волевиявлення, розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Ухвалою суду від 13.06.2013 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, оскільки подані до суду докази, зокрема, довідка КУ Міський психіатричний диспансер від 13.07.2012 року про відсутність у [PERSON] будь-яких психічних розладів, та пояснення свідків спростували необхідність її проведення. Одні лише припущення позивача не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України. При таких обставинах, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №189.

Outcome: dismissed