Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

В травні 2012 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 22 грудня 2011 року недійсним, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував з відповідачкою в офіційному шлюбі з 15 вересня 2001 року. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду від 29 листопада 2011 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу у них 25 липня 2003 року народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати із матір’ю. В період спільного проживання з відповідачкою ними було придбано різноманітне майно, а саме 19 квітня 2005 року квартира [ADDRESS], а також меблі та побутова техніка. Під час розірвання шлюбу питання про розподіл майна подружжя не вирішувалось. Ініціатором розірвання шлюбних відносин була відповідачка і саме вона звернулась до суду із позовом. Будучи приголомшеним таким розвитком подій, під психологічним тиском відповідачки він був змушений залишити спільну квартиру і не маючи іншого житла, тимчасово переїхати жити до квартири своїх батьків за адресою вулиця Київська, 55-53 у місті Маріуполі. Після розірвання шлюбу відповідачка не давала йому можливості зустрічатись з сином, якого він дуже кохає та не уявляє життя без нього, оскільки його вихованням за час спільного життя з відповідачкою займався фактично він. Він щодня шукав зустрічі з дитиною, однак відповідачка забороняла їм бачитись, що було психологічною травмою як для нього так і для дитини. Він бачив важкі хвилювання дитини, якій дуже сумував за ним та за дідусем з бабусею і тому, в черговий візит до відповідачки, він погодився з її умовами передати їй безоплатно у власність придбану ними в період шлюбу квартиру натомість надання йому можливості бачитись з дитиною. З метою отримання можливості бачитись з дитиною, він 22 грудня 2011 року уклав з відповідачкою договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач вважає, що відчуження квартири, яка є об’єктом спільної сумісної власності подружжя, було проведено ним на край невигідних умовах, оскільки іншого житла він у власності не має і немає можливості його придбати і крім того, відсутність можливості бачитись та спілкуватись з дитиною є для нього тяжкою психологічною обставиною, під впливом якої він був змушений укласти договір дарування на невигідних для себе умовах. Бажання одарювати відповідачку, яка була ініціатором їх розлучення, він не мав. Дії відповідачки, при цих обставинах, він вважає недобросовісними, а тому посилаючись на вимоги чинного законодавства просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 22 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним. Крім того, зважаючи, що він має право на 1/2 частину спірної квартири, яка є об’єктом спільної сумісної власності подружжя, зареєстрований та мешкав у ній, також просив суд усунути ченімиє відповідачкою перешкод в користуванні ним жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, крім того, будучі допитаним в судовому засіданні в якості свідка, суду пояснив, що з відповідачкою він познайомився в 2000 році і в 2001 році вони зареєстрували шлюб. В 2003 році у них народився син. Через деякий час він взяв гроші в кредит та придбав спірну квартиру. Після придбання в квартиру комп’ютера, відповідачка стала багато часу проводити за ним і в квартирі нічого не робила. З цього приводу у них часто виникали сварки і в подальшому призвело до розірвання фактичних шлюбних відносин. Він переїхав жити до батьків і відповідачка подала до суду позов про розірвання шлюбу. Після отримання рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, відповідачка поставила умову що він зможе бачити дитину тільки у випадку дарування їй спірної квартири. Оскільки він дуже хотів бачити свою дитину та спілкуватись з нею він погодився з умовами відповідачки. Після підписання договору дарування квартири у нотаріуса, відповідачка стала надавати йому можливість бачитись з дитиною. В подальшому відповідачка поставила питання про його виписку з квартири, та погрожувала тим що він також не буде бачитись з дитиною. В спірній квартирі залишились спільні речі придбані під час шлюбу і доступу до них, як і до самої квартири він не має. Вважав що договір дарування від 22 грудня 2011 року підлягає визнанню недійсним, оскільки він його уклав під психологічним тиском відповідачки і у нього не було іншого вибору, оскільки він бажав бачитись з дитиною. При підписанні договору дарування нотаріус роз’яснювала йому його права і він ознайомився з ним, однак підписав його оскільки не було іншого вибору. До органів опіки та піклування з приводу дій відповідачки щодо ненадання можливості спілкування з дитиною він не звертався. Просив задовольнити його позов у повному обсязі. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно з 2001 року вона перебувала з позивачем в офіційному шлюбі і від шлюбу мають дитину [INFO]. За час шлюбу, за спільні кошти, вони у кредит придбали квартиру, у якій разом проживали. Протягом останніх років спільного проживання вони почали часто сваритись, позивач перестав приділяти їй та дитині уваги. Після сварки, яка сталась 10 жовтня 2011 року, її чоловік пішов з дому, як стало їй відомо у подальшому він пішов жити до своїх батьків. Через місяць після цього вона звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Спроб примиритись позивач не приймав і в суді надав свою згоду на розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу вона не яким чином не перешкоджала позивачу спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні. Він кожний свій вихідний день брав дитину, забирав її зі школи, проводив з ним свята, про що вони домовлялись заздалегідь. В подальшому позивач виявив бажання подарувати їй квартиру, яку вони придбали в період шлюбу. [PERSON] сам займався оформленням квартири та збиранням документів. При оформленні договору у нотаріуса, позивачу були роз’ясненні його права і він ознайомився з черновим варіантом договору і після того добровільно підписав договір. Під час підписання договору, а також до цього, ніякого тиску вона на позивача не оказувала, а також не погрожувала йому позбавленням можливості бачитись з дитиною. Вважала що при підписанні договору дарування, а також після того, позивач знаходився в нормальному психологічному стані, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Вона не перешкоджає позивачу бачитись з дитиною, однак він сам забирає дитину лише декілька разів на місяць. Крім того, відповідачка вважала, що вимоги позивача щодо усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення також не підлягають задоволенню оскільки на теперішній час вона перебуває у шлюбі з іншим чоловіком і вселення відповідача є неможливим. Представник відповідача [PERSON] що діє на підставі договору, проти задоволення позовних вимог позивач [PERSON] заперечувала та просила відмовити йому у позові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] та відповідачка перебували в шлюбі і від шлюбу вони мають дитину. За час шлюбу вони придбали в кредит квартиру. Після придбання у квартиру комп’ютера між ними часто стали виникати сварки. Відповідачка через інтернет найшла собі іншого чоловіка. В жовтні 2011 року, після сварки з відповідачкою, син прийшов жити до них. Через деякий час відповідачка звернулась до суду з приводу розірвання шлюбу. Спочатку син їм нічого не казав про дарування квартири відповідачці, а потім розповів, що це було її умовою подальшого спілкування з дитиною. Коли відповідачка відмовилась давати дитину, для її сина це було шоком, він перебував у депресії, незким не розмовляв, закривався у своєї кімнаті. Син був згодний на все заради спілкування з дитиною. До лікарських закладів, з приводу свого психологічного стану, її син не звертався. Свідок [PERSON] суду пояснив, що зварки в родині його чина сина стали відбуватись після придбання комп’ютера, оскільки відповідачка багато часу проводила за ним, і як казав син вона з кимось спілкується. Ініціатором розірвання шлюбу між ними була відповідачка. Остання позбавила його сина можливості бачитись з дитиною і тому син був у стані нервового зриву. Він погодився на умови відповідачки і подарував їй квартиру за для можливості бачитись із дитиною. Після розірвання шлюбу у сина забрали ключі від квартири і в теперішній час він проживає у них. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачка [PERSON] є його донькою. В 2001 році позивач [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб і в 2003 році у них народився син. Під час спільного проживання сторони придбали квартиру у кредит і вони з дружиною допомагали їм виплачувати кредит. Через деякий час стосунки в родині доньки погіршились, позивач перестав приділяти достатньої уваги родині, став повертатись додому випившим, грубив і тому вони вирішили розлучитись. Після розірвання шлюбу, позивач подарував [PERSON] квартиру, яку вони придбали під час шлюбу. Після розірвання шлюбу і до підписання договору дарування квартири, а також після, позивач систематично бачив дитину та спілкувався з нею. [PERSON] ніколи не перешкоджала і не відмовляла позивачу у зустрічах з дитиною. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснила, що після розірвання шлюбу укладеного між позивачем [PERSON] та її донькою [PERSON], а також після укладання договору дарування квартири, її донька ніяким чином не перешкоджала позивачу бачитись з дитиною. Він забирав дитину на вихідні та святкові дні, забирав її зі школи. Рішення позивача про дарування квартири [PERSON] було добровільним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка [PERSON] є її сестрою і вона перебувала у шлюбі з позивачем [PERSON]. Останні 2-3 роки стосунки між сторонами погіршились, вони часто сварились і позивач уходив з дому. Шлюб між ними було розірвано, коли позивач останній раз в 2011 році, пішов з дому. Після розірвання шлюбу [PERSON] подарував свою квартиру відповідачці. Ні до розірвання шлюбу між сторонами, ні після того, відповідачка не відмовляла позивачу у зустрічах з дитиною. Вона особисто декілька разів приводила дитину на зустрічі з батьком. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача [PERSON] виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 15 вересня 2001 року перебували у шлюбі і від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 листопада 2011 року, що набрало чинності 13 грудня 2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов’язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] був посвідчений договір дарування (№ реєстру 3458), за яким [PERSON] подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] прийняла у дар вказану квартиру. (а.с.11) За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. З роз’яснень, наведених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними ” вбачається, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Згідно п.23 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім’ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчинити такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або не на таких умовах. Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що договір дарування спірної квартири від 22 грудня 2011 року було укладено ним під психічним тиском відповідача по справі [PERSON], яка поставила дарування квартири умовою його подальших зустрічей з дитиною та на невигідних для нього умовах оскільки іншого житла він не має. На думку суду, позивач в судовому засіданні не довів будь-якими належними та допустимими доказами факт застосування до нього психічного тиску з боку відповідачки [PERSON] щодо позбавлення його можливості спілкування із дитиною в разі відмови укладання договору дарування квартири. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказували, що позивач [PERSON] а ні до розірвання шлюбу між сторонами та укладання договору дарування квартири, а ні після не був позбавлений відповідачкою можливості бачитись зі своєю дитиною. Він систематично забирав дитину до дому у вихідні та святкові дні та спілкувався з нею. У суду не має підстав ставити під сумнів показання зазначених свідків даних в судовому засіданні. Підтвердженням цієї обставини, на думку суду, також є залишення позивачем [PERSON] без розгляду свого позову про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні з дитиною, з яким останній раніше звертався до Орджонікідзевського районного суду в 2012 році. Доказів на підтвердження обставин викладених в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] щодо важкого психологічного стану позивача після розірвання шлюбу та під час укладання договору дарування спірної квартири, позивачем [PERSON] в судовому засіданні надано не було. Залучений до участі в справі в якості спеціаліста лікар психолог [PERSON], який був присутній в судовому засіданні під час дачі пояснень позивачем [PERSON] суду пояснив, що позивач є соціально адаптованим, інтелектуально розвиненим, особливих шкідливих звичок не має, з тверезим поглядом на життя. Вказана ситуація що виникла між сторонами могла бути для позивача травмуючою, однак при цьому він прийняв для себе нелогічне рішення щодо дарування квартири, а тому вважав доцільним проведення психіатричної експертизи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні відмовився від проведення судової психолого-психіатричної експертизи. Також судом встановлено, що позивач [PERSON], як на час укладання договору дарування квартири так і на теперішній час мав постійне місце роботи та позитивно характеризувався на підприємстві, що на думку суду свідчить про його стабільний психологічний стан. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що він є власником частини квартири [ADDRESS]. З огляду на вищенаведені обставини у суда відсутні правові підстави для визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 22 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним. Що стосується вимог позивача в частині усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення в квартиру [ADDRESS], то вони на думку суду підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 47 ч. 3 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше на підставі закону за рішенням суду. Матеріалами справи встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач [PERSON] з 24 травня 2005 року зареєстрований в [INFO]. Відповідно до акту від 01 березня 2012 року складеного працівниками ПП «Жилфонд 279» в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але не мешкає [PERSON]. У суду немає сумнів в об’єктивності викладених позивачем [PERSON] фактів щодо наявності у нього перешкод в користуванні житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] в місті Маріуполі, оскільки відповідачка [PERSON] зазначений факт не оспорювала. Виходячи з принципу недоторканості житла, зважаючи на положення ст.ст. 9 ч. 3, 109 ЖК України, жодний суб’єкт житлового права не може бути позбавлений свого житла інакше, ніж за рішенням суду. Всупереч вищенаведеним нормам закону відповідачка [PERSON], не пускаючи позивача до житлового приміщення, відмовила останньому у проживанні у спірному помешканні, що унеможливило користування ним, та якого позивач не був позбавлений у встановленому законом порядку. Так, суд доходить до висновку, що відповідачка [PERSON], за відсутності судового рішення про обмеження [PERSON] у праві на користування жилим приміщенням, позбавила його права користування спірною квартирою, і її дії вийшли за межі реалізації своїх житлових прав за ст. 9 ч. 4 ЖК України, згідно з якою житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. За таких обставин, порушене право позивача на користування жилим приміщенням підлягає відновленню шляхом усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, а саме квартирою №150 будинку №113 по проспекту Перемоги в місті Маріуполі та вселення до неї. На підставі ст.ст.203, 204, 215, 231, 233, 717 Цивільного Кодексу України, ст.9, 109 Житлового Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними ”, ст. 47 Конституції України,

Outcome: partial