Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22365,94 гривень, посилаючись на те, що 05 квітня 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000,00 грн. зі сплатою 24,00 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, станом на 18 липня 2013 року за відповідачем склалася заборгованість в сумі 22356,94 грн. В зв'язку з чим, банк просить стягнути цю суму заборгованості з відповідача, а також судові витрати по справі - судовий збір в сумі 229,40 грн. Представник позивача в судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог, вважає, що строки звернення до суду банком не пропущені, оскільки договір діє до повного погашення заборгованості, визнала, що останній платіж відповідачем зроблений 15 травня 2008 року, більше відповідач кредит не сплачував. Просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні з позовом не згоден, вважає, що банком пропущені строки звернення до суду, просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, 05 квітня 2008 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укла ли кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000,00 грн. зі сплатою 24,00 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти (а.с. 5). Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін (а.с. 8). Відповідно до п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг датою укладання договору є дата відкриття рахунку вказана в розділі «Відмітки Банку» заяви - в даному випадку дата відкриття рахунку 05 квітня 2008 року (а.с. 6). Згідно п. 3.4 Умов та правил надання банківських послуг платіжні картки в розмірі платіжного ліміту відповідного картрахунку використовуються клієнтом як засіб для безготівкового розрахунку за товари (послуги), для перерахунку коштів з картрахунків на рахунки інших осіб, а також як засіб отримання готівкових грошових коштів в касах банку, фінансових установах, через банкомати, та здійснення інших операцій, передбачених домовленісю сторін та законодавством України (а.с. 6). Матеріали справи свідчать, що [PERSON] був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, якими передбачений порядок обслуговування карткового рахунку, здійснення операцій за картковим рахунком, штрафні санкції та інше, про що свідчить його особистий підпис від 05 квітня 2008 року (а.с. 5). Відповідач, отримавши грошові кошти, порушив свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 18 липня 2013 року за ним утворилася заборгованість в загальному розмірі 22365,94 гривні, яка складається з наступного: - 2836,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 11478,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 6510,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1041,24 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 2). З довідки-розрахунку вбачається, що перший і останній платіж був здійснений [PERSON] 15 травня 2008 року, що не заперечується позивачем, банк про існування заборгованості знав, до суду позов не подавали, оскільки вважають, що договір є дійсним до повного погашення боргу. З такими висновками суд погодитися не може, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Згідно ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тому, аналізуючи зміст вищезгаданих норм, строк дії договору не може визначатися повним виконанням зобов'язань по ньому. Таким чином з урахуванням положень п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, доданих до договору слід вважати, що строк дії його закінчився 05 квітня 2010 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з кредитного договору та Умов та правил про надання банківський послуг, даний кредит є споживчим, оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 за № 15-рп/2011 вбачається що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини четвертою статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Як вбачається з роз'яснень, даних в п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року №5, враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», слід виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що позичальник неналежно виконував свої обов'язки по кредитному договору, тим що взагалі не погашав кредит та не сплачував відсотки за користування ним, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість по кредиту, але враховуючи те, що банком пропущений трирічний строк позовної давності звернення до суду, строк сплинув 05 квітня 2013 року, а банк звернувся до суду 06 серпня 2013 року (а.с. 1) та ним не подано заяву про поновлення пропущеного строку, за таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати по сплаті судового збору також не підлягають стягненню з відповідача, згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача залишені без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed