Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-20 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 01 січня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого, вона передала відповідачу в оренду квартиру [ADDRESS], на строк з 01 січня по 31 березня 2013 року, а відповідач зобовязався щомісячно сплачувати орендну плату в розмірі 2500 грн. на місяць та комунальні послуги, а після закінчення строку дії договору повернути приміщення по акту прийому-передачі, підписаному обома сторонами протягом трьох днів з моменту закінчення строку оренди. Позивач зазначає, що в порушення умов договору відповідач своєчасно не платив орендну плату та плату за комунальні послуги у звязку з чим виник борг, а саме: по орендній платі за січень 471,72 грн., за лютий 500 грн., за березень 5000 грн., тобто у подвійному розмірі відповідно до п. 2.1 договору та за комунальні послуги і електроенергію 1733,98 грн. (1385,98 + 348 = 1733,98 грн.), а всього 7705,70 грн. Крім того, посилаючись на те, що на момент спливу строку дії договору 31.03.2013 року відповідач не підписав акт прийому-передачі, то відповідно до умов договору він повинен сплатити штраф у розмірі 200 грн. за кожен день не передачі приміщення, що на день подачі позову складає 11 900 грн. У звязку з наведеним позивач просить: розірвати договір оренди житлового приміщення, укладений 01.01.2013 року між ним та відповідачем; позбавити відповідача права користування квартирою № 132 у будинку № 8 по вул. Милославській в м. Києві на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України; стягнути з відповідача борг за оренду в сумі 19 505,70 грн. та за надання правової допомоги 3000 грн. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач та його представники у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на відсутність заборгованості по орендній платі та комунальним послугам, а також на те, що відповідач звільнив приміщення 01.04.2013 року, але позивач відмовилась підписати акт прийому-передачі квартири. Крім того, відповідач предявив зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення частково недійсним, в якому просить визнати недійсними п.п. 3.6 та 6.4 договору оренди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що п. 3.6 договору, яким встановлено необмежений строк дії договору, суперечить вимогам ст. 821 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Крім того, вважає, що п. 3.6 договору має бути визнаний недійсним і на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, як такий, що укладений на вкрай невигідних для нього умовах та під впливом тяжкої для нього обставини, посилаючись на те, що вся відповідальність і всі негативні наслідки за непідписання акту прийому-передачі приміщення, договором покладені лише на нього, незалежно від того, яка з сторін ухиляється від підписання цього акту, що свідчить про те, що такі умови є для нього вкрай невигідними, але він змушений був підписати договір на таких умовах, оскільки у нього разом з сімєю не було де жити, а швидко знайти нове житло в новорічні свята не було можливості. Також вважає, що п. 6.4 договору оренди, яким встановлено розмір штрафу у твердій грошовій сумі, суперечить вимогам ч. 2 ст. 549 ЦК України, якою встановлено, що штраф обчислюється у відсотках, а тому має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом зустрічний позов не визнали. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 01 січня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого, позивач передала відповідачу в оренду квартиру [ADDRESS], на строк з 01 січня по 31 березня 2013 року (п.п. 1.1, 3.1). Пунктом 2.1 договору оренди передбачено, що орендна плата складає 2500 грн. в місцяць, які перераховуються на рахунок або передаються орендодавцю не пізніше 15 числа поточного місяця, а у випадку неоплати до 30 числа поточного місяця, орендна плата за цей місяць буде складати 5000 грн. Згідно п.п. 2.3, 2.4 договору, комунальні послуги та вартість спожитої електроенергії оплачує орендатор. З наданих відповідачем квитанцій, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні, а копії приєднані до матеріалів справи вбачається, що ним, за домовленістю сторін, на рахунок сина позивача [PERSON] було перераховано в рахунок орендної плати: 04.01.2013 р. 3840 грн., 01.02.2013 р. 2028,28 грн., 27.02.2013 р. 2000 грн. та сплачено за комунальні послуги та електроенергію 19.01.2013 р. 471,72 грн., 19.02.2013 р. 582,94 грн., 08.02.2013р. 32, 31 грн. Таким чином, орендна плата за три місяці відповідачем сплачена в повному обсязі. З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру заборгованості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та платі за комунальні платежі є безпідставними та не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що сума 3840 грн.сплачена в рахунок заборгованості за проживання відповідача до 01.01.2013 року не підтверджені належними доказами, а тому не приймаються судом до уваги. Пунктом 3.6 договору оренди передбачено, що в разі звільнення приміщення орендарем без підписання обома сторонами акту приймання-передачі, приміщення вважається в користуванні орендаря і він несе повну матеріальну відповідальність за його технічний стан та збереження, а також за збереження обладнання, зазначеного в акті приймання-передачі приміщення, Згідно п. 6.4 договору, у випадку не передачі приміщення орендодавцю після закінчення дії договору або після дати його дострокового розірвання, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 200 грн. за кожний день не передеачі приміщення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлено, що приміщення звільнено відповідачем 01.04.2013 року, а позивач відмовився підписати акт прийому-передачі приміщення, посилаючись на заборгованість відповідача. Ці обставини визнають обидві сторони. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на наведене суд вважає, що відсутні підстави для сплати штрафу передбаченого п. 6.4 договору. Крім того, суд вважає п. 6.4 договору оренди, яким передбачено штраф у твердій грошовій сумі 200 грн., суперечить вимогам ч. 2 ст. 549 ЦК України, якою встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК україни, підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може сууперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У звязку з наведеним суд приходить до висновку, що вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 6.4 договору оренди підлягають задоволенню. Що стосується вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 3.6 договору оренди, то суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки позивачем на вимогу суду не зазначено конкретну підставу визнання цього пункту недійсним: ч. 1 ст. 215 чи ст. 233 ЦК України. Не підлягають задоволенню і вимоги за первісним позовом про розірвання договору оренди житлового приміщення та позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України у звязку з безпідставністю та необгрунтованістю, оскільки строк дії договору закінчився, а відповідач звільнив житлове приміщення і не користується ним. На підставі викладеного та

Outcome: partial