Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

позивач просить стягнути з відповідача 100 000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. послуг адвоката. Позивач в судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача 100 000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. послуг адвоката, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно листа, який він (дворазово) отримував від ТзОВ «Авеста Україна» за №733 229/2362 від 16.12.2010, ПАТ«МТС Україна»,тим самим порушивши його, гарантоване Конституцією України право, передав (розголосив третій особі) тобто цьому товариству, його персональні дані без його згоди. 22.10.2009р він підписав договір №4843496/1.12128276 з ПАТ«МТС Україна» де оператор зобов'язувався надавати йому доступ до швидкісного (ЗG, стандарт СБМА), безпровідного, інтернету, за допомогою наданого йому З G - модему , він зобов'язаний щомісячно проводити оплату послуг. Але послуг ПАТ«МТС Україна» не надавав в зв'язку з низькою силою радіозв'язку, який не може забезпечити дану послугу, що і підтвердив 24.03.10 (тестовий замір) представник ПАТ«МТС Україна». В такому випадку строк дії цього договору згідно пп. 8.4 , 8.5 абзац 3 договору вважається достроково припиненим. В грудні 2010р. відповідач передає колекторській фірмі ТзОВ «Авеста Україна», персональні дані про нього (№ і серію його паспорта, його ідентифікаційний номер та адресу його проживання), мотивуючи це нібито його заборгованістю перед ним за надані послуги. 4 листопада 2011 Стрийським міськрайонним судом Львівської області по справі за №2-2297/11, було відмовлено ПАТ«МТС Україна» в задоволенні їхнього позову до нього про заборгованість, де основними поясненнями суду у відмові задоволення позову було: -порушення статей ст.ст.509,526,610,611ЦК України; його письмова скарга до ПАТ «МТС Україна» від 17.03.10 про відсутність послуг та прохання про розрив договору; -підтвердження у відповідь на цю скаргу, представником ПАТ«МТС Україна» Сергієм Фітсиком ( від 23.04.2010, та тестовий замір на запит суду - від 03.11 2011р.) - неможливості надання послуги ПАТ«МТС Україна» , в районі, де він проживав, без додаткових технічних .засобів (про, які не вказано в договорі) -відсутність його заборгованості перед відповідачем по червень 2010 р. -підтвердження того, що за таких умов та згідно п.п.5.5; 7.9 та п.п. 8.4 , 8.5 абзац 3 договору з відповідачем за №4843496/ 1.12128276 від 22.10.2009р. та відповідно до ст. 61 ПЦК України цей договір припинив свою дію ще 24.03.2010 ( з дня підтвердження оператором своєї неспроможності надавати послуги), тобто всі зобов'язання між сторонами договору втрачають законну силу. Але, не дивлячись на вище перелічені підстави, та відсутність будь-якої заборгованості на протязі строку дії договору, відповідачем, передав (розголосив третій особі) його персональні дані, ТзОВ «Авеста Україна». Відповідно до рішення конституційного суду України щодо Закону України "Про захист прав споживачів" за N 15-рп/2011 вказано: « В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України)». Частина 2 ст. 32 Конституції України передбачає положення, які не допускають збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Закон України «Про Захист Прав Споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Стаття 2. цього Закону говорить що : « 1. Законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів» а отже : п. 4.1 та ч. 3 ст. 34 Закону України «Про телекомунікацію» яка стверджує, що: «Оператори телекомунікації повинні забезпечувати і нести відповідальність за схоронність відомостей щодо споживача, отриманих при укладенні договору, наданих телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо. Інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, що він отримав, може надаватись у випадках і в порядку, визначених законом. В інших випадках зазначена інформація може поширюватися лише за наявності письмової згоди споживача»; п.п.1, 12. ст. 32 цього ж Закону споживач має право на державний захист своїх прав та відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання чи неналежного виконання оператором, провайдером телекомунікацій обов'язків, передбачених договором із споживачем чи законодавством; п.2 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів ", - При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди і ст. 23 Закону України "Про інформацію ", (публ. 02.12.2010 року). Так, відповідно до зазначеного закону України, не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, а саме: даних про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адресу, дату і місце народження; ст. 49 цього Закону стверджує що: « У випадках, коли правопорушення завдають громадянам, підприємствам, установам, організаціям та державним органам матеріальної або моральної шкоди, особи, винні в цьому, відшкодовують її на підставі рішення суду. Розмір відшкодування визначається судом» Оскільки таке розголошення його персональних даних, створило умови безконтрольного їх розповсюдження та використання : -в різних фінансово-правних фальшуваннях ( особливо ІН. та номер паспорта); в передаванні, продажі їх різним рекламно-маркетинговим фірмам ; -а також ( крім того, як ніби то боржник) службами безпеки фінансово-кредитних установ, та банків. Перші , непрямі ознаки такого діяння він вбачає у відмові йому (пів року тому) двома банками у наданні іпотечної позики на ремонт будинку , не дивлячись - на невелику її сума, якої складала десяту долю вартості іпотеки , - те що ці банки, 4 роки тому, вже надавали йому позики більші ніж тепер, які були достроково погашені ним, - та й те, що він має значний рух коштів на своїх рахунках, в цих банках. Як ще інакше можна пояснити таку різку зміну кредитної репутації, як не потрапляння йогоданих в «чорний список » банків? Також безперервний потік рекламних листів саме на адресу, яка була вказана в договорі з відповідачем і більше ним ніде і ніколи не вказувалась, оскільки по цій адресі тимчасово (до 01.08.2013р.) мешкала його сім»я, винаймаючи там житло. Все це викликає в нього негативні емоції, змушує його весь час переживати і думати де ще, в майбутньому, можуть з'явитися його персональні дані і які неприємності може це принести йому та його сім'ї. Мораль в юриспруденції трактується, як один з засобів нормативної регуляції дій людини. Моральні норми суспільства втілюються у законодавчих актах держави. Тому такі протиправні дії відповідача є ще і аморальними, які підривають основи моралі , завдаючи йому і суспільству моральної шкоди. Тому спричинену йому моральну шкоду він обґрунтовує, виходячи з характеру завданих йому незручностей та переживань і оцінює в сумі 100 000 грн. Вважає, що ця сума є справедливою та є відносно невеликим, фінансовим покаранням відповідача, що змусить його задуматися про моральність своїх дій. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. В судовому засіданні представник відповідача Ліпенко Ю.К. позовні вимоги заперечив та пояснив, що ПрАТ «МТС Україна» вважає позовні вимоги безпідставними, необгрунтованими й такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Законодавством України передбачено право споживача вимагати відшкодування моральної шкоди, лише у випадках заподіяння такої шкоди небезпечною для життя та здоров'я людей продукцією. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно із п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла до 16.09.2011р.) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків) завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції що була чинною до 16.09.2011р., не передбачено відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди за надання телекомунікаційних послуг неналежної якості. Відповідно до ст. 360-7 ЦГІК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, зокрема, в рішенні Верховного Суду України від 15 червня 2011 року, зазначається, що розділяючи поняття продукція та послуга, Закон передбачає відшкодування моральної шкоди лише за постачання небезпечної для життя та здоровя людей продукції, а тому висновок суду про відшкодування моральної шкоди за безпідставне припинення послуги є помилковим. Аналогічну позицію займає Верховний Суд України і у рішенні від 8 лютого 2012 року, 28 квітня 2010 року та ін. Згідно із п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діє з 16.09.2011р.), споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Вказана норма закону була змінена у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції». Як зазначається в рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2012 року, відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно до положень Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» завданою шкодою є завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Інших підстав для відшкодування моральної шкоди у правовідносин щодо захисту прав споживачів не передбачено. Як зазначається в рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року, стягуючи моральну шкоду, спричинену позивачу затримкою будівельних робіт, суд не звернув увагу на те, що відшкодування моральної шкоди в договірних відносинах не відбувається, якщо таке відшкодування прямо не передбачено договором, укладеним між сторонами, а споживач має право на відшкодування моральної шкоди лише у разі, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством (п. 5 ч. 1 ст.Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином. Законом України «Про захист прав споживачів», редакції, що є чинною станом на сьогоднішній день, також не передбачено відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди за надання телекомунікаційних послуг неналежної якості. Звинувачення позивача в поширенні недостовірної інформації побудовані на листі до нього від TOB «Авеста-Україна» від 16.12.2010р., у якому йому пропонується погасити наявну перед МТС заборгованість в розмірі 183,05 грн., що існувала станом на 15.12.2010р. Іінформація про наявну заборгованість абонента [PERSON] була передана TOB «Авеста-Україна» на підставі договору № FD-09-07932 від 4.08.09р., предметом якого є досудове врегулювання спорів щодо погашення наявної у абонентів заборгованості перед ПрАТ «МТС Україна» у відповідності до вимог чинного законодавства України. Пунктом 6.1. Договору передбачені умови щодо дотримання конфіденційності (нерозголошення) інформації про особу, яка передається за даним Договором. Підписуючи договір про надання телекомунікаційних послуг абонент надав свою згоду на передачу третім особам інформації про нього стосовно стану розрахунків за цим договором. Так, відповідно до п.6.5. Договору № 4843478/1.12128276 про надання послуг мобільного зв'язку у випадку непогашення заборгованості за надані відповідно до цього договору послуги, Абонент погоджується, що інформація про нього стосовно стану розрахунків за цим договором (включаючи його назву, прізвище, ім'я, по-батькові, ідентифікаційний номер, адресу та інші дані, зазначені Абонентом при укладенні Договору) може бути надана третім особам. Аналогічна умова передбачена і п.10.3. Договору № 4843496/1.12128276 про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв'язку з використанням цифрового стільникового радіозв'язку стандарту СБМА-450. Зазначені пункти договору, з якими погодився позивач підписавши Договір, спростовує твердження позивача, про те, що інформація про наявну заборгованість була надана нібито без його згоди. На момент передачі інформації про наявну заборгованість, тобто станом на 15.12.2010р. укладені між Сторонами договори були чинними, а заборгованість не була скасованою. Відповідно до ч. З ст. 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Лише 4 листопада 2011 року рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської у справі № 2-2297/11 було задоволено позов [PERSON] до ПрАТ «МТС Україна» та вирішено: розірвати Договір № 4843478/1.12128276 про надання послуг мобільного зв'язку, розірвати Договір № 4843496/1.12128276 про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв'язку з використанням цифрового стільникового радіозв'язку стандарту СБМА-450, розірвати додаткові угоди до даних договорів, а також скасовано наявну заборгованість. На підставі рішення суду, що набрало законної сили ПрАТ «МТС Україна» списало існуючу заборгованість Абонента, та нікому інформацію про вказаного Абонента не передавало. Жодних доказів, що б підтверджували протилежне Позивачем не надано. Не надано позивачем також і жодних доказів, що б підтверджували причинно- наслідковий зв'язок між діями ПрАТ «МТС Україна», що полягали у передачі інформації про наявну заборгованість абонента та твердженнями позивача про відмову в зв'язку з цим йому банками у видачі іпотечних кредитів, позик і т. ін. Згідно із ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини та характеру страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (в т.ч. їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Натомість в своїй позовній заяві позивач не зазначає з яких міркувань він виходить, зазначаючи розмір заподіяної йому моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, , надані ними докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця бази щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону, а ст. 11 цього Закону визначені підстави виникнення права на використання персональних даних: 1) згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Суб»єкт персональних даних має право при наданні згоди внести застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю бази персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень. Крім того, ст. 14 вищевказаного Закону визначено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу з баз персональних даних за згодою суб'єкта персональних даних, а поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно п. 4.1 та ч. 3 ст. 34 Закону України «Про телекомунікацію» «Оператори телекомунікації повинні забезпечувати і нести відповідальність за схоронність відомостей щодо споживача, отриманих при укладенні договору, наданих телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо. Інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, що він отримав, може надаватись у випадках і в порядку, визначених законом. В інших випадках зазначена інформація може поширюватися лише за наявності письмової згоди споживача»; У відповідності до п.п.1, 12. ст. 32 цього ж Закону споживач має право на державний захист своїх прав та відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання чи неналежного виконання оператором, провайдером телекомунікацій обов'язків, передбачених договором із споживачем чи законодавством; Судом встановлено, що 22.10.2009р позивач підписав договір №4843496/1.12128276 з ПАТ«МТС Україна» де оператор зобов'язувався надавати позивачу доступ до швидкісного (ЗG, стандарт СБМА), безпровідного, інтернету, за допомогою наданого йому З G - модему , а позивач зобов'язаний щомісячно проводити оплату послуг. 15 грудня 2010р. відповідач передав колекторській фірмі ТзОВ «Авеста Україна», персональні дані про позивача (№ і серію його паспорта, його ідентифікаційний номер та адресу його проживання) на підставі договору №FD 09-07932 від 04.08.09р. Згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 4 листопада 2011 по справі за №2-2297/11, відмовлено ПАТ«МТС Україна» в задоволенні їхнього позову до позивача про стягнення заборгованості та розірванно договір з позивачем про надання телекомунікаційних послуг. Вищевказаним рішенням було встановлено відсутність надання телекомунікаційних послуг, та наявності заборгованості перед позивачем, а отже позивач 15 грудня 2010р. незаконно передав колекторській фірмі ТзОВ «Авеста Україна», персональні дані про позивача. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач протягом тривалого часу відчуває негативні емоції з приводу неправомірних дій відповідача, втрачає психологічну рівновагу, з вказаними подіями істотно порушились нормальні життєві зв'язки і вимушений звертатися до суду та витрачати вільний час на поновлення своїх прав, але враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України стосовно вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача з Приватного акціонерного товариства «МТС України» в розмірі розмірі 8000,00 (вісім тисяч) моральної шкоди.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивач 2000,00 ( дві тисячі ) за витрат на правову допомогу та 400, (чотириста гривень) судового збору.

Outcome: partial