Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: розділити між нею та відповідачем спільне сумісне майно подружжя, а саме виробничу базу з комплексом складських, офісних та торгівельних приміщень, розташовану в [ADDRESS]; визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частку за кожним на виробничу базу з комплексом складських, офісних та торгівельних приміщень, розташовану в [ADDRESS], що складається: з багатофункціональної будівлі А-1 загальною площею 3610 мІ, багатофункціональної будівлі Б-1 загальною площею 1591,2 мІ, вбиральні Е-1 загальною площею 1,1 мІ, виробничої будівлі Ж-3 загальною площею 1448,1 мІ, контрольно-перепускного пункту З-2 загальною площею 17,3 мІ, топочної І-1 загальною площею 20,2 мІ, складу К-1 загальною площею 131,5 мІ, огорожі № 1-4 та тротуару І. В обґрунтування своїх вимог, позивач в позовній заяві зазначила, що 29 березня 1997 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Протягом їх спільного життя відповідачем було придбано спеціалізовану базу, що знаходиться в місті [ADDRESS]. В липні 2003 року відповідачем було отримано в користування земельну ділянку під розташування складської бази. Протягом більш ніж 9 років відповідач користувався вказаним майном. Для приведення інфраструктури бази відповідно до власних комерційних потреб, відповідачем було зроблено перепланування в межах території земельної ділянки. При чому відповідач для фінансування будівельних робіт залучав не тільки власні кошти, а й її кошти та спільні сімейні заощадження. Після того, як будівельні роботи було завершено, відповідач вирішив звернутись до відповідних органів з метою узаконення за собою права власності на реконструйовану виробничу базу з комплексом складських, офісних та торгівельних приміщень. Коли вона дізналась про таке намагання відповідача, то вказала на той факт, що вона також має право на реєстрацію за собою майнових прав на вказаний об'єкт, як один з членів подружжя. Відповідач заперечував їй, мотивуючи тим, що база була першочергово придбана ним за власні кошти, тому і реконструйований об'єкт належить йому в повній мірі, тому він може користуватись та розпоряджатись ним на власний розсуд. З такою позицією вона не згодна. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що сторони з 29.03.1997 року по теперішній час знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, актовий запис № 93, копіями паспортів сторін, та визнано сторонами в судовому засіданні. Під час спільного проживання відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 4 грудня 2000 року, між відповідачем та Відкритим акціонерним товариством «Дніпроагротехсервіс - 2000», відповідачем було придбано спеціалізовану базу, що знаходиться в місті [ADDRESS]. Даний об'єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS], виданій позивачу в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 1-1944 від 11.07.2003 року, зареєстрованого 24.07.2003 року за № 0958. Вказаний об'єкт нерухомого майна, виробнича базу з комплексом складських, офісних та торгівельних приміщень, знаходиться в задовільному технічному стані, що відповідає категорії К-ІІ, та пригодний до подальшої експлуатації. Вартість спірного об'єкту складає 85000 грн. Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом на виробничу базу з комплексом складських, офісних та торгівельних приміщень, розташовану по [ADDRESS], виданим 02.04.2013 року; договором оренди земельної ділянки № 1-1944, від 11.07.2003 року, зареєстрованого 24.07.2003 року за № 0958; технічним висновком за результатами обстеження стану будівельних конструкцій будівель та споруд виробничої бази з комплексом складських, офісних та торгових приміщень № ІІ-041/13 від 17.06.2013 року; договором купівлі продажу від 04.12.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим за № 3950; реєстраційним посвідченням № 309 від 09.10.2001 року, висновком оцінки вартості майна від 02.07.2013 року. Вказане майно є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами. Судом не встановлено наявність домовленості між сторонами щодо розміру частки кожного в праві власності на спільне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. … Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено в ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Приймаючи до уваги, що задоволення позову у зазначеній частині позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси позивача, відповідача, та інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved