Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-06 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення майнової та моральної шкоди. В обґрунтування власної позиції, сторона позивача посилалась на ті обставини, що у грудні 2012 року відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки Тойота, реєстраційний номер [NUMBER], здійснив наїзд на пішохода [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) О.Л., в результаті чого останній були спричинені ушкодження здоровю. На підставі викладеного сторона позивача вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду, а також судові витрати повинен відповідач [PERSON], у звязку з чим [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь суму майнової шкоди у загальному розмірі 2627,00 гривень, а також суму компенсації моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання неодноразово не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторони позивача, дослідивши представлені суду, а також забезпечені судом письмові докази, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами по справі належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав і в такому обсязі. Під час розгляду цивільної справи і на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 17 грудня 2012 року о 17 годині 57 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем марки Тойота, реєстраційний номер [NUMBER], по вулиці Пушкінській в напрямку вулиці [PERSON] на регульованому перехресті з вулицею [PERSON] у місті [PERSON], при виконанні повороту праворуч здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка перетинала проїзну частину вулиці [PERSON], рухаючись з права на ліво по ходу руху автомобілю. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди (надалі за тестом ДТП) проводилась перевірка СУ ГУМВС України в Одеській області, що було встановлено судом на підставі постанови про закриття кримінального провадження №12012170110000419 від 31 січня 2013 року. Суд зясував, що в результаті даної ДТП, позивачу [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої ЧМТ у формі струсу головного мозку; синці лівого стегна, лівого колінного суглобу, лівого ліктьового суглобу, які були віднесені до легких тілесних ушкоджень згідно висновку №4320 судово-медичної експертизи від 21 січня 2013 року. Згідно постанови Малиновського районного суду міста [PERSON] у справі про адміністративне правопорушення №521/2914/13-п від 15 березня 2013 року, суд встановив наявність в діях [PERSON] порушення Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року, у звязку з чим прийшов до висновку про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до судового рішення, [PERSON] визнано винним у вчинені відповідного адміністративного правопорушення. Дане судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Як регламентує ст. 61 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Спираючись на вказану норму процесуального закону суд приходить до висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини [PERSON], вбачає дані факти встановленим та такими, що не підлягають подальшому доказуванню. Втім, як зазначає ст. 1166 ч.3 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2,5 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вирішуючи даний спір, з боку сторони відповідача [PERSON] не було посилань на ті обставини, що шкода здоровю позивача була завдана відповідним джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дії непереборної сили. Разом з тим, стороною не доводилось суду, що відповідні ушкодження здоровю були спричинені внаслідок умислу [PERSON] У звязку з цим суд приходить до висновку, що шкоду, заподіяну здоровю [PERSON], повинен відшкодовувати відповідач [PERSON] як особа, що здійснювала діяльність, яка є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ст. 1195 ч.ч.1,3 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Як розяснює ст. 1197 ч.ч.1,3 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. При цьому, до втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо. Але предявляючи відповідний позов, стороною позивача [PERSON] вимог щодо відшкодування саме заробітку (доходу), втраченого нею внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності за рахунок відповідача заявлено не було, відповідних розрахунків на підставі встановленого ступеню втрати професійної або загальної працездатності, суду не надавалось, що сукупно виключило можливість їх вирішення в силу ст. 11 ЦПК України. З позиції сторони позивача в суді в процесі розгляду даної цивільної справи випливає, що заявляючи до стягнення з відповідача суму майнової шкоди у розмірі 2627,00 гривень, позивач [PERSON] вкладала в цю категорію сенс понесених витрат, що були повязані із медичними обстеженнями та придбанням ліків, які в силу ст. 1195 ч.1 ЦК України віднесені до додаткових витрат (1313,16 гривень), а також збитки, повязані із придбанням проїзних документів (234,42 гривень) та оплатою курсів дизайну та іноземної мови (1080,00 гривень). Виходячи з цього та перевіряючи обґрунтованість заявленої до стягнення суми, суд встановив наступне. Згідно наданих суду фінансово-платіжних документів, квитанцій тощо, позивачем [PERSON] у період, повязаний із травмою, було витрачено на лікування 13,88 + 67,78 + 154,00 + 82,00 + 772,32 + 187,25 = 1275,23 гривень. Суд погоджується із частковою обґрунтованістю відповідних вимог позивача, оскільки інші квитанції, що свідчать про добровільні внески до благодійного фонду, суд не може розцінити в якості належних доказів понесених витрат на лікування. Заявляючи до стягнення з відповідача витрат, повязаних із оплатою проїзних документів та курсів дизайну та іноземної мови, позивач виходить з того, що на момент ДТП у [PERSON] було заплановано поїзду до міста Львова та були придбані проїзні документи на двох осіб на 21 грудня 2012 року за напрямком [PERSON] Львів і на 23 грудня 2012 року за напрямком Львів Одеса. У звязку із травмуванням та необхідністю лікування поїздку було скасовано та позивачем проїзні документи було повернуто, при чому вартість квитків була компенсована перевізником частково із певними утриманнями. Суд встановив, що загальна вартість проїзних документів позивача склала 181,45 + 181,45 = 362,90 гривень, з яких повернуто 103,51 + 134,45 = 237,96 гривень. Таким чином, суд вбачає можливим визначити різницю між первісною та компенсованою вартістю проїзних документів в розмірі 362,90 237,96 = 124,94 гривень в якості майновою шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем. При цьому, суд не вбачає можливим погодитись з позивачем щодо відшкодування різниці у вартості квитків на іншу особу [PERSON], оскільки відомостей, що б свідчили про необхідність у супроводі позивача у відповідній поїздці суду не представлено, відповідні вимоги заінтересована особа вправі заявити в самостійному позовному провадженні. Окрім того, суд не приймає до уваги посилання позивача щодо обґрунтованості відшкодування за рахунок відповідача витрат [PERSON] на навчання за грудень 2012 року та січень 2013 року, оскільки після ДТП з урахуванням характеру та тяжкості ушкоджень здоровю, [PERSON] не була госпіталізована, після поставлення діагнозу рекомендоване амбулаторне лікування. Як свідчать матеріали справи, позивач проходила амбулаторне лікування за місцем проживання. При цьому матеріалами справи не підтверджено, що обєктивно позивач була позбавлена можливості за станом здоровя відвідувати відповідні курси протягом грудня 2012 року січня 2013 року. Відтак, суд відмовляє в задоволенні цих вимог. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог. Згідно ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Водночас, згідно ст. 1168 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як розяснюють п.п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже зважаючи на вимогу позивача щодо компенсації заподіяної моральної шкоди, суд погоджується, що [PERSON] з боку [PERSON] було заподіяно певної моральної шкоди. Проте суму компенсації, яку заявила до стягнення позивач, суд вбачає надмірною та спираючись на принцип виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням характеру заподіяних ушкоджень, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 3000,00 гривень. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку із задоволенням даного позову, суд вбачає обґрунтованим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 229,40 + 114,70 = 344,10 гривень.

Outcome: partial