Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

27 травня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення компенсації одноразової допомоги у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 травня 2000 року був встановлений факт нещасного випадку 16 жовтня 1986 року при виконанні трудових обов'язків на шахті «Ювілейна» в/о «Павлоградвугілля». Згідно висновку МСЕК від 29 червня 2000 року йому було встановлено 20% втрати професійної працездатності із 13 червня 2000 року і на підставі цього висновку керівництвом шахти «Ювілейна» ДХК «Павлоградвугілля» наказом №1041 від 14 вересня 2000 року призначило відшкодування шкоди, як щомісячної в розмірі 84,13 гривень, так і одноразової в сумі 8 412,6 гривень. Сума одноразової допомоги була сплачена йому частинами, а саме: 29 березня 2002 року - 7513,54 гривень, та 29 квітня 2002 року - 899,06 гривень, тому підлягає компенсації на підставі Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 142. Тому позивач просив стягнути із відповідача компенсацію одноразової допомоги в сумі 1011,63 гривні. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2013 року стягнуто із ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь [PERSON] компенсацію (недоплачену одноразову допомогу) в сумі 1011,63 гривень, а також судовий збір на користь держави в розмірі 229,4 гривень. Не погодившись із рішенням суду ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] при виконанні трудових обов'язків на шахті «Ювілейна» 16 жовтня 1986 року отримав виробничу травму. На підставі висновку МСЕК від 29 червня 2000 року йому було встановлено 20% стійкої втрати професійної працездатності і нараховано одноразову допомогу у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві наказом шахти «Ювілейна» №1041 від 14 вересня 2000 року в розмірі 8412,6 гривень, яка фактично виплачена 29 березня 2002 року в сумі 7 513,54 гривень та 29 квітня 2002 року в сумі 899,06 гривень, а повинна бути виплачена в місячний строк із дня висновку МСЕК, тому роботодавцем була здійснена затримка виплати одноразової допомоги позивачу. В зв'язку із чим, суд вважав, що позивачу безпідставно відмовлено в нарахуванні та виплаті компенсації одноразової допомоги у зв'язку із затримкою її виплати посилаючись на вимоги ст. ст. 4, 11,13 Закону України «Про охорону праці», ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472. Суд зазначив, що порядок виплати компенсації із 01січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, регулювався постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, а із 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», і на реалізацію цього Закону прийнята постанова КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, якою затверджено Порядок проведено компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Суд вказав, що зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. А тому суд визначив компенсацію у сумі 1011,63 гривні, яку стягнув із відповідача, оскільки позивачем не пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав відповідно до вимог ЦК України 1963 року та ЦК України 2003 року. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Стаття 34 Закону України "Про оплату праці" (відповідно до Постанови Верховної Ради України 20 лютого 1996 року N 49/96-ВР "Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України "Про оплату праці" та встановлення мінімального розміру пенсії за віком" введена в дію з 1 січня 1997 року) передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством. Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - Положення від 20 грудня 1997 року N 1427). З 1 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат», на підставі якого Постановою КМ України, від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати доходів компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку N 159 встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року N 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період. Як вбачається з матеріалів справи, адміністрацією шахти «Ювілейна» ДХК «Павлоградвугілля» наказом №1041 від 14 вересня 2000 року призначено позивачу відшкодування шкоди, як щомісячної в розмірі 84,13 гривень, так і одноразової в сумі 8 412,6 гривень. Сума одноразової допомоги була сплачена йому частинами у 2002 році. На цей час питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати регулювалося ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Законом України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III (в редакції від 16 січня 2003 року) та Порядком N 159. Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 40 Закону від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" Аналіз ст. 34 Закону України "Про оплату праці", положень Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III, ст. 115 КЗпП України, ст. 40 Закону 23 вересня 1999 року N 1105-XIV та Порядку N 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення. Згідно із пп. 5, 7 Порядку N 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Аналогічні положення щодо обов'язку Фонду здійснювати компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових сум містяться і у п. 1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року N 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за N 715/13982, відповідно до якого така компенсація проводиться відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III і Порядку N 159. З урахуванням зазначених правових норм апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення саме на підприємство обов'язку зі сплати компенсації, передбаченої ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Законом України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III та Порядком N 159. Зазначений висновок узгоджується і з нормами Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, який визначає правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Так, згідно із ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні. Тобто законодавцем обов'язок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові, покладений в повному обсязі на Фонд. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст. ст. 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом. Таким чином, законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах. Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV пов'язує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми. При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом. Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III, який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України, та відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed