Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість по кредитному договору у розмірі 23852,82 грн., а також понесений ними судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.09.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №PLXRRX09370210, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 1018,75 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12% на рік. Договір укладено у виді заяви та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 02.08.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 23852,82 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте від нього надійшла заява в якій він просив суд справу розглядати без його участі і зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні розмір нарахованої банком заборгованості не визнає, хоча не заперечує, що перебуває у кредитних правовідносинах з банком. Відповідач просить суд застосувати щодо вимог позивача строки позовної давності, а також скоротити розмір нарахованої банком пені, оскільки вона значно перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту. Відповідач зазначив, що має складне матеріальне становище, не стабільний дохід, а тому не в змозі сплатити нараховану банком пеню у повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З долученого до матеріалів справи статуту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що вони є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк». (а.с. 13) Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2007 року сторонами було підписано заяву, відповідно до якої [PERSON] просив банк надати йому банківські послуги, а саме строковий кредит в сумі 1018,80 грн. на строк 24 місяці, з 01.09.2007 року по 01.09.2009 року включно, зі сплатою за користування кредитом 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також сплатою єдиноразової винагороди -169,80 грн. та щомісячної винагороди - 37,19 грн. (комісії). (а.с. 4) Виходячи з умов заяви, погашення заборгованості мало здійснюватись щомісячними платежами. Для виконання взятих на себе зобов'язань, [PERSON] просив банк відкрити йому рахунок. В свою чергу [PERSON] зобов'язався повернути суму кредиту та сплатити відсотки, винагороди, передбачені заявою та Умовами. Кредитні кошти, [PERSON], просив перерахувати в день надання кредиту (на зазначені в заяві рахунки). (а.с. 4) Підписуючи заяву [PERSON] підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами і правилами надання споживчого кредиту, отримав повну інформацію про умови кредитування, а також узгодив з банком, що підписана ними заява, разом із запропонованими ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами і Тарифами, складає кредитно-заставний договір. (а.с. 4) На підставі вищевикладеного, враховуючи, що заява підписана [PERSON] і не була предметом оскарження в судах чи інших органах, на даний час є чинною і жодні її положення не скасовані, - суд приходить до висновку, що волевиявлення [PERSON] при укладенні договору в такій формі, було вільним. В судовому засіданні [PERSON] не оскаржує і не просить визнати незаконними окремі положення заяви чи умов. Відповідач посилається лише на необхідність зменшення нарахованої банком заборгованості. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справу в межах предмету позову та в межах заперечень відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 5.1 Умов, що за згодою сторін є частиною кредитно-заставного договору, при порушенні [PERSON] будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити, пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки платежу. Пунктом 5.3 Умов, передбачено штраф (500 грн. фіксована частина +5% від суми заборгованості), при порушенні позичальником строків платежів. З матеріалів справи вбачається, що нараховані банком платежі, на підставі яких виникла заборгованість по договору, були передбачені останнім. Таким чином, заборгованість нарахована відповідно до узгоджених сторонами умов. Суд не володіє спеціальними знаннями, а тому не перевіряє правильність нарахування відсотків на суму кредиту, просторочених відсотків, пені та штрафів. Заперечуючи проти позову, відповідач не надав свого розрахунку заборгованості, а лише зазначив, що нарахована банком пеня, перевищує розмір збитків. Таким чином, відповідачем не оспорювалась правильність нарахування банком сум, що підлягають до стягнення,жодні клопотання з цього приводу не заявлялись. Статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування покладено на сторони. На підставі викладеного, при визначенні сум, що підлягають до стягнення відповідно до Закону, суд виходить з розрахунку наданого позивачем. Оскільки всі нараховані суми були передбачені договором, а положення договору, щодо їх законності, відповідачем не оспорюються, то зазначені в розрахунку суми підлягають до стягнення. З розрахунку вбачається, що заборгованість складається із заборгованості за кредитом - 984,25 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 8737,05 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 386,53 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 12132,95 грн. та штрафу, в якому фіксована частина становить 500 грн., а процентна - 1112,04 грн. (а.с. 3) Суд вважає за можливе стягнути у повному обсязі заборгованість по кредиту, процентах, комісії та штрафах. Щодо заборгованості по пені, яку відповідач просить скоротити посилаючись на скрутне матеріальне становище, суд вважає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). В судовому засіданні встановлено, що заборгованість по тілу кредиту станом на 02.08.2013 року становить 984,25 грн. Загальна заборгованість по кредиту, без урахування пені, - 11719,87 грн. При цьому до загальної заборгованості входять штраф за невиконання умов договору позичальником, який становить 1612,04 грн., а також відсотки на прострочену заборгованість, нараховані відповідно до п. 4.2 договору, що разом з відсотками по тілу кредиту становлять 8737,05 грн. Виходячи з положень договору, відсотки, що нараховуються відповідно до п. 4.2 Умов, також носять характер неустойки. Так, пунктом 4.7 Умов передбачено, що заборгованість в частині не погашеної вчасно суми кредиту вважається простроченою. Пунктом 4.1 Умов, та положеннями заяви, визначено розмір відсотків, які сплачуються позичальником на суму залишку заборгованості по кредиту. Передбачені п. 4.2 відсотки, сплачуються окремо, понад зазначену в заяві суму щомісячного платежу. Згідно з положеннями заяви, щомісячний платіж складається із заборгованості по кредиту, відсотків (що передбачені п. 4.1), винагород, комісій. Таким чином, передбачені п. 4.2 відсотки, сплачуються додатково у разі порушення позичальником умов договору (а саме порушення строків - п. 4.7). Проценти є платою за користування чужими грошима і укладений між сторонами договір містить відповідні положення (п. 4.1 Умов, Заява). Дослідивши умови кредитно-заставного договору, суд приходить до висновку, що встановлені п. 4.7 Умов відсотки, на ряду зі штрафом та пенею, є видом забезпечення виконання зобов'язання позичальником. Таким чином, три із нарахованих банком боргових платежів, забезпечують майнове право банку у разі порушення позичальником умов договору. Суд вважає за необхідне врахувати цю обставину, при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені. Нарахована банком пеня становить більше 50% всієї заборгованості по договору. При цьому заборгованість по тілу кредиту відносно іншого боргу є незначною і становить лише 4% всієї заборгованості. Виходячи з розрахунку (графа «нарахування % на поточ.заборг.»), нараховані банком відсотки за користування кредитом (12% річних), також становлять не значну суму порівняно з іншим боргом. Таким чином, майже вся заборгованість складається з платежів, що були нараховані у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов договору. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що розмір нарахованої банком пені, значно перевищує розмір завданих банку збитків. Суд вважає вищезазначене істотними підставами для зменшення заборгованості по пені, не зважаючи на те, що відповідачем не було доведено в судовому засіданні погіршення його матеріального стану, на яке він посилається прохаючи зменшити пеню. Виходячи з засад розумності та справедливості, зваживши всі вищенаведені обставини справи, врахувавши ступінь виконання позичальником зобов'язання (за період з 01.09.2007 року, в рахунок сплати тіла кредиту було зараховано лише 34,55 грн.), суд приходить до висновку про доцільність зменшення пені в два рази, тобто з 12132,95 грн. до 6066,47 грн. Одночасно з цим, відповідач просить суд застосувати щодо вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» строки позовної давності. Підписуючи заяву, сторони узгодили, що відповідно до п. 5.5 Умов, позовна давність щодо всіх вимог, що виникають із договору (в тому числі і щодо вимог по стягненню пені), встановлюється тривалістю у 5 років. Таке положення договору є законним в розумінні ст. 259 ЦК України, відповідно до якої позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. При цьому Закон не містить уточнення, що така норма застосовується лише до загальної позовної давності чи лише до спеціальної. Виходячи з того, що положення статей 260-265 ЦК застосовуються до обох видів позовної давності, суд приходить до висновку, що і положення ст. 259 ЦК, також є загальними. Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Договір було укладено на строк з 01.09.2007 року по 01.09.2008 року включно. Позивач звернувся до суду 12.09.2013 року. В розрахунку заборгованості зазначено, що 19.01.2009 року, відповідачем було внесено 159, 37 грн. в рахунок погашення заборгованості по пені, а також 340,63 грн. в рахунок погашення заборгованості по комісії. (а.с. 3) Внесення платежу в рахунок погашення заборгованості по пені свідчить про переривання строку позовної давності по додаткових вимогах, внесення платежу по сплаті комісії - по основних. З моменту переривання строку позовної давності по основних та додаткових вимогах, встановлений сторонами 5-річний строк позовної давності не минув. Відповідач в судовому засіданні не висловлював жодних заперечень з приводу зазначених сум, які згідно розрахунку внесені ним, в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, заборгованість нарахована в межах визначеного (продовженого) сторонами строку позовної давності. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору від 01.09.2007 року №PLXRRX09370210, що становить 17786,34 грн. і складається з наступного: заборгованість за кредитом - 984,25 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 8737,05 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 386,53 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 6066,47 грн. та штрафу, в якому фіксована частина становить 500 грн., а процентна - 1112,04 грн. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позов було задоволено на 74,57%. При подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 238,53 грн., 74,57% якого становить 177,87 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial