Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання за ним право власності на самочинно реконструйовану кімнату [NUMBER] загальною площею 5,6 кв.м., основною площею 7,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS], обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником 12/1000 частин оздоровчо-розважального комплексу ГОГ «Медик» та в межах свого майна здійснила реконструкцію. Позивач у судове засідання не з'явився, надала до суду заяву з проханням провести розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, представив до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнають, заперечень проти задоволення позовних вимог товариство не має. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Частино 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2010 року позивач є власником виділених в натурі 12/1000 частин оздоровчо-розважального комплексу ГОГ «Медик» Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, «Медик» оздоровчо-розважальний комплекс (Центральний район). Земельна ділянка знаходиться в користуванні ГОГ «Медик» на підставі договору оренди від 31 серпня 2005 року. Позивач є членом ГОГ «Медик»», що підтверджується матеріалами справи, та відповідно до довідки ГОГ «Медик» позивачу об'єднанням був наданий дозвіл на здійснення реконструкції кімнати [NUMBER] загальною площею 5,6 кв.м., основною площею 7,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, за власні кошти та не порушуючи права інших власників та третіх осіб, позивач самочинно, без отримання дозвільної документації, самочинно реконструювала кімнату [NUMBER] загальною площею 5,6 кв.м., основною площею 7,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України закріплює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності зі ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Отже, враховуючи, що самочинне будівництво відповідає нормам та правилам, беручи до уваги обставини справи, зокрема, неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд вважає за можливе захистити право позивача шляхом визнання за ним права власності на отриманий будинок. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Outcome: approved