Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS]. У даному домоволодінні 5 вересня 2009 року, зареєстрував племінницю своєї покійної дружини - [PERSON], [INFO], за її особистим проханням, оскільки вона мала намір проживати та працювати у місті Знам'янка. Проте, фактично відповідач у його будинку проживала лише декілька тижнів, а потім зібравши усі свої речі, поїхала проживати до своєї матері у село Миколаївка, [PERSON], [ADDRESS]. У будинку батьків остання проживає до цього часу, а за місцем реєстрації не з'являється, і у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, про що він її неодноразово просив в усній формі. На сьогоднішній день, маючи намір продати вказаний будинок, позбавлений можливості реалізувати своє право у зв'язку із реєстрацією відповідача у помешканні. За таких обставин, вимушений звернутися із даним позовом до суду, оскільки вважає що дані перешкоди є неправомірними діями останньої та порушують його права. Позивач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. При цьому, у матеріалах справи міститься заява, де він повністю підтримавши позовні вимоги, просить справу розглядати за його відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання також не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Поважних причин своєї неявки відповідач суду не повідомила як і не надала заяви про розгляд справи за її відсутності. У зв'язку з чим, згідно з ухвалою Знам'янського міськрайонного суду від 5 грудня 2013 року розгляд цивільної справи проводився заочно. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 3 липня 1987 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с.6-7). Витяг із домової книги та довідка про склад сім'ї (а.с. 8-11,12) свідчать про те, що у вказаному будинку крім заявника та його сина [PERSON], зареєстрована [PERSON] Дата її реєстрації 5 вересня 2009 року. При цьом, у фактично у будинку проживають лише позивач та його син [PERSON] Із актів про не проживання від 25 вересня 2012 року та 4 березня 2013 року вбачається, що [PERSON], зареєстрована у будинку [ADDRESS], але не проживає за вказаною адресою понад три роки (а.с.13,14) Будь-яких суперечок щодо створення перешкод у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач та його представник наполягають на задоволені позову, а відповідач, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, як і не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з чим, розгляд цивільної справи проводився заочно, те що позивач, є власником будинку [ADDRESS], а відповідач будучи зареєстрованою у вказаному будинку, як член сім'ї позивача, мала право на проживання в ньому, однак втратила таке право, внаслідок не проживання у домоволодінні без поважних на це причин понад три роки, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останню такою що втратила право користування належним позивачу на праві приватної власності жилим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. За клопотанням позивача судові витрати віднести на його рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: approved