Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] (індивідуальний ідентифікаційний номер: [NUMBER]) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, про визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], їх виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, та зняття їх з реєстрації у цій квартирі. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 27 грудня 2013 року для розгляду справи по суті позивач, відповідачі та третя особа не з'явились. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідачів вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомий та зрозумілий, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідачі та третя особа причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судового засідання 11 грудня 2013 року та 27 грудня 2013 року (шляхом публікації в пресі оголошення про виклик відповідачів), та від яких заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходили і причини неявки ними не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача, відповідачів та третьої особи, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: На підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 лютого 2009 року, територіальна громада міста Рубіжне стала власником відумерлої спадщини [PERSON], у зв'язку з чим набула право комунальної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.72-73). Другого червня 2009 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 05 травня 2009 року №363, [PERSON] було видано ордер на вселення в жиле приміщення у вигляді квартири [ADDRESS], разом з братом [PERSON] (а.с.11). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 травня 2013 року, що набрало законної сили, за [PERSON] (індивідуальний ідентифікаційний номер: [NUMBER]) по праву наслідування, було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.72-73). Четвертого липня 2013 року [PERSON] (індивідуальний ідентифікаційний номер: [NUMBER]) зареєструвала право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.7). З моменту реєстрації права приватної власності, [PERSON] не має змоги потрапити до своєї квартири, хоча бажає використовувати її для особистого проживання; ключі від дверей у неї відсутні, а встановити чи проживають реально відповідачі у цій квартирі їй не вдалось, хоча приходила до квартири неодноразово в різний час, але відповідачів ніколи не бачила, а двері ніхто не відчиняв (а.с.3). При цьому, [PERSON] та [PERSON], починаючи з початку 2013 року взагалі не оплачують будь-які житлово-комунальні послуги (а.с.65-70). Дев'ятого серпня 2013 року [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, про визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], їх виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON], та відповідачами [PERSON], [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері найму житла, в яких позивач виступаючи одночасно і як власник предмету найму, і як правонаступник попереднього наймодавця (територіальної громади міста Рубіжне в особі виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області) оспорює наявність у відповідачів [PERSON], як наймача, та [PERSON], як члена сім`ї наймача, права користування квартирою [ADDRESS]. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини першої статті 47 Конституції України гарантують право кожного на житло. Відповідно до положень частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-Х ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 170 цього ж кодексу, при переході права власності на жилий будинок (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи - договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 7 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, які є чинними та застосовуються на території України, жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, а також у будинках житлово-будівельних кооперативів надаються громадянам у безстрокове користування. Отже, з огляду на встановлені судом обставини та зміст норм права, які підлягають застосуванню, після набуття [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS], безстроковий договір найму, на підставі якого відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право користування зазначеною квартирою, зберіг свою силу, але позивач набула права наймодавця у цього договорі, а тому й право вимоги його розірвання у випадку та порядку, передбачених статтею 168 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до положень частини четвертої статті 168 Житлового кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця у разі систематичного невнесення наймачем плати за комунальні послуги. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-VI комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, та вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. З огляду на дані виконавців комунальних послуг для квартири [ADDRESS], наймачем, починаючи з січня 2013 року, взагалі не вноситься плата за комунальні послуги, зокрема: за надання послуг з вивезення побутових відходів і утримання прибудинкової території існує заборгованість, яка станом на 01 грудня 2013 року складає 523 (п'ятсот двадцять три) гривні (а.с.66); за надання послуг з централізованого опалення існує заборгованість, яка станом на 01 грудня 2013 року складає 7591 (сім тисяч п'ятсот дев'яносто одна) гривня (а.с.67); за надання послуг із обслуговування мереж водопостачання та водовідведення (ВДО) існує заборгованість, яка станом на 01 грудня 2013 року складає 181 (сто вісімдесят одна) гривня 64 (шістдесят чотири) копійки (а.с.69-70). Наведені обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON], як наймач квартири [ADDRESS], систематично не вносить плату за комунальні послуги, а тому у зв'язку з вимогою позивача, договір найму між [PERSON] та [PERSON] щодо вказаної квартири слід визнати розірваним, а право користування [PERSON] цією квартирою, таким, що втрачено. Оскільки, відповідно до положень частини першої статті 816 Цивільного кодексу України та частини першої статті 160 Житлового кодексу Української РСР будь-які особи, які постійно проживають разом з наймачем набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом, тому втрата права користування житловим приміщенням наймачем призводить до автоматичної втрати права користування цим житловим приміщенням будь-якими особами, які постійно проживають разом з ним. Тому, право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS], як члена сім`ї наймача [PERSON] та особи, яка постійно з ним проживає, також слід визнати втраченим. Отже, матеріально-правову вимогу позивача про визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 826 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житлового приміщення. Тому, матеріально-правову вимогу позивача про виселення [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення, слід визнати обґрунтованою і такою, що також підлягає задоволенню. Розглядаючи вимогу позивача про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS], суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на положення частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV та пункту 3.1. розділу ІІІ «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1077 від 22 листопада 2012 року, судове рішення про виселення з житлового приміщення, яке набрало законної сили, є достатньою правовою підставою для реалізації права власника житлового приміщення на звернення до територіального підрозділу Державної міграційної служби України для проведення цим органом відповідних реєстраційних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання осіб, яких виселено з житлового приміщення власника на підставі рішення суду. За таких обставин, та враховуючи недоведеність позивачем порушення, невизнання чи оспорювання його зазначеного права, вимога про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є передчасною, та такою, що не підлягає задоволенню.

Outcome: partial