Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

05.11.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання правочину недійсним та визнання права. В обґрунтування позову позивач вказує , що [INFO] р. помер її батько [PERSON], який був засновником СФГ «Перлина». Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 12.04.2001 року серія ІV-ДП №015213 [PERSON] належала на праві постійного користування земельна ділянка площею 49,9994 га. Розпорядженням голови Петропавлівської районної державної адміністрації № 476-р-09 від 20.11.2009 року площа земельної ділянки була зменшена на 17,0365 га у зв'язку з приватизацією земельних ділянок членами фермерського господарства «Перлина». Відповідно до довідки управління Держземагенства у Петропавлівському районі від 21.01.2013 року № 7/10-55 в постійному користуванні згідно з державним актом на право постійного користування землею від 12.04.2001 року серія ІV-ДП №015213 числиться 32,9629 га ріллі. Право постійного користування землею [PERSON] заповів позивачу в рівних частках з її сестрою - [PERSON] згідно з заповітом від 06.04.2009 р. 22.11.2010 року позивач стала засновником фермерського господарства «Перлина» відповідно до статуту господарства в редакції, затвердженій рішенням засновника від 22.11.2010 року, а головою цього господарства було обрано [PERSON]. За оформленням своїх спадкових прав відносно вищезазначеної земельної ділянки позивач звернулася до державного нотаріуса Петропавлівської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Петропавлівської державної нотаріальної контори від 15.10.2013 року за № 339/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою із зазначенням того, що дане питання вирішується у судовому порядку, крім того нотаріусом було роз'яснено, що чинним законодавством не передбачена форма свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування землею. Після цього позивач, як вона стверджує, дізналася про те, що головою СФГ «Перлина» [PERSON] було подано заяву до голови Петропавлівської районної державної адміністрації з проханням скасувати право постійного користування землею, надане державним актом від 12.04.2001 року серії ІV-ДП №015213, яке було розглянуто розпорядженням голови Петропавлівської районної державної адміністрації від 08.10.2012 р. за № Р-566-12. На підставі статей 12, 13, 16, 202, 203, 215, 216, 407, 1218 Цивільного кодексу України, ст.142 Земельного кодексу України, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 позивач просить визнати правочин, вчинений у формі заяви, недійсним. Посилаючись на те, що положення п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ було визнано неконституційними Рішенням Конституційного суду України № 5-пр/2005 від 22.09.2005 року, а також на ст.ст. 7, 22, 23, 27, 28, 43 Земельного кодексу від 18.12.1990 р. № 561-XII, ст.ст. 92, 102 ст.ст. 407, 412, 1216, 1218, п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 позивач також просить визнати за нею право на володіння та користування земельною ділянкою площею 32,9629 га в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] через свого представника подала до суду письмову заяву, в якій визнала позовні вимоги в повному обсязі та вказала на зміну свого прізвища з [PERSON] на [PERSON] у зв'язку з укладенням шлюбу, додавши підтверджуючі документи (а.с.50-53). В судовому засіданні представник [PERSON] заяву про визнання позову підтримав. Селянське (Фермерське) господарство «Перлина» подало заяву про визнання позову з проханням про розгляд справ без їх участі. Стосовно заявлених позовних вимог СФГ «Перлина» відзначило, що заява з проханням скасувати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою була подана помилково (а.с.48). Вислухавши пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що згідно з державним актом на право постійного користування землею, виданого Петропавлівською районною радою народних депутатів 12.04.2001 року серії ІV-ДП №015213 у [PERSON] на праві постійного користування перебувала земельна ділянка площею 49,9994, розташована на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, надана для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 34). 12.03.2002 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство (далі - С(Ф)Г) «Перлина», єдиним засновником і керівником якого був [PERSON] (а.с.48). 11.09.2009 року за пропозицією засновника СФГ «Перлина» [PERSON] в члени господарства прийняті його родичі: -[PERSON], дружина засновника; -[PERSON], донька засновника; -[PERSON], донька засновника; -[PERSON], теща засновника, про що складено відповідний протокол засідання зборів членів С(Ф)Г «Перлина» (а.с.18). Розпорядженням Петропавлівської РДА №476-р-09 від 20.11.2009 року площа земельної ділянки зменшена на 17,0365 га, у зв'язку з приватизацією земельних ділянок членами С(Ф)Г «Перлина», про що в розділі «Зміни в землекористуванні» державного акту на право постійного користування землею, виданого Петропавлівською районною радою народних депутатів 12.04.2001 року, серії ІV-ДП № 015213 зроблено відповідний запис (а.с. 34). Відповідно до довідки управління Держземагенства у Петропавлівському районі Головного управління Дерземагенства в Дніпропетровській області від 21.01.2013 року № 7/10-55 згідно з державним актом на право постійного користування землею від 12.04.2001 року за С(Ф)Г «Перлина» числиться 32,9629 га ріллі в постійному користуванні та 17,0365 га ріллі в приватній власності (а.с. 35). Заповітом [PERSON] від 06.04.2009 року, зареєстрованим у реєстрі за №22, посвідченим секретарем Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, який на момент смерті заповідача не змінено та не скасовано, було здійснено розпорядження заповідача, згідно з яким [PERSON] в рівних частках з [PERSON] заповідалось, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою, площею 49,9994, розташованою на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області відповідно до державного акту на право постійного користування землею, виданого Петропавлівською районною радою народних депутатів 12.04.2001 року, ІV-ДП №015213, а також майно та інші матеріальні цінності СФГ «Перлина» (а.с. 32). [INFO] р. засновник СФГ «Перлина» [PERSON] помер, про що виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 18.11.2010 року видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 33). Постановою від 15.10.2013 р. за вихідним № 339/02-31 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою з мотивів відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів про належність спадкового майна спадкодавцю. З пояснень представника позивача вбачається, що нотаріусом було роз'яснено, що чинним законодавством не передбачена форма свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування землею, а тому спадкоємцю необхідно звернутися до суду. Згідно з п. 4.14 ч. 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Частиною 3 Глави 13 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, окрім іншого встановлено, що у постанові про відмову зазначаються: причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство. Отже, нотаріус, розглянувши звернення позивача щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, зазначив, що згідно з «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача такого свідоцтва не передбачена, а тому позивачу було відмовлено. Інші правові підстави для відмови у видачі свідоцтва у постанові від 15.10.2013 р. за № 339/02-31 відсутні. Відповідно до абзацу 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Абзацом 3 пункту 23 цієї Постанови передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З огляду на те, що позивач не має можливості реалізувати своє право на спадкування права постійного користування у позасудовому порядку, то її право підлягає судовому захисту. Згідно з ч.2 ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. № 561-XII з урахуванням змін від 08.06.2000 р. (далі - ЗК 1990 року), яка діяла на час виникнення права постійного користування землею, постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У відповідності до ч.5 ст. 7 ЗК 1990 року у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно з ч.1 ст. 23 ЗК 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗК 1990 року припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Статтями 27, 28 ЗК 1990 року не передбачено в якості підстави для припинення права користування смерть особи - користувача земельної ділянки. Таким чином, у чинному на час видання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Земельному кодексі не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача, також така підстава не передбачена ані статтею 140, ані статтею 141 діючого Земельного кодексу України. В свою чергу, відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України 2001 року в редакції від 20.04.2004 року громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 ці положення було визнано неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою, закріплений у ч.2 ст. 92 ЗК України 2001 року. Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що на лежали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику справах про спадкування» у порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, згідно чинного ЦК України, а саме ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України 2001 року право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може передаватися в порядку спадкування. В свою чергу, згідно з ч.1 ст. 92 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. В той же час Конституційний Суд України вказує на те, що на право постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Таким чином, суд визнає слушними доводи позивача стосовно того, що відсутність передбаченого особливого порядку спадкування права постійного користування не може бути перешкодою для спадкування цього права, оскільки це не тільки не відповідає загальним засадам верховенства права, передбаченим Конституцією України, а також вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стосовно позовної вимоги позивача щодо визнання тільки за нею, як за спадкоємцем за заповітом померлого [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою, то суд бере до уваги наступне. Відповідач [PERSON] теж є спадкоємцем [PERSON] стосовно права постійного користування, що передбачено заповітом від 09.04.2009 р., проте спадкоємці усною угодою можуть змінити розмір часток у спадщині, про що зазначено у п.22 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику справах про спадкування». В свою чергу, згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою в повному обсязі. Також в судовому засіданні було встановлено, що головою С(Ф)Г «Перлина» [PERSON] було подано заяву до голови Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області з проханням скасувати державний акт на право постійного користування землею, виданий 12.04.2001 року [PERSON], серія ІV-ДП № 015213 та надати земельну ділянку площею 32,9629 га в оренду С(Ф)Г «Перлина» (а.с. 37), на підставі якої було видане розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації від 08.10.2012 р. за № Р-566-12 про «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведеня в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 32,9629 га для ведення фермерського господарства на території Дмитрівської сільської ради» (а.с. 38). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 142 діючого ЗК України 2001 року припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Проте, вищевказаним вимогам правочин, здійсненний головою ФГ «Перлина» - [PERSON] щодо прохання скасувати право постійного користування землею, не відповідає, оскільки голова СФГ «Перлина» - [PERSON], діючи від імені СФГ «Перлина», не мала права просити скасувати державний акт на право постійного користування землею, тому що право постійного користування належало фізичній особі [PERSON], про що зазначено у державному акті на право постійного користування землею, виданому Петропавлівською районною радою народних депутатів 12.04.2001 року, серії ІV-ДП №015213, а не С(Ф)Г «Перлина», як юридичній особі (а.с. 34). Суд також бере до уваги, що право постійного користування земельною ділянкою виникло у [PERSON] з 12.04.2001 року, а С(Ф)Г «Перлина» було зареєстроване 12.03.2002 року (а.с. 48). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦКУ, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Враховуючи зазначене, правочин, вчинений головою ФГ «Перлина» - [PERSON] щодо подання заяви з прохання скасувати державний акт на право постійного користування землею, виданий 12.04.2001 року, серія ІV-ДП № 015213 підлягає визнанню недійсним. Позивач понесла судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 229 гривень 41 копійка, які відповідно до норм ст.88 ЦПК України мають бути їй відшкодовані відповідачами солідарно у зв'язку з повним задоволенням позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved