Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

21 червня 2013 року ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом рішення - «Банк») звернувся з позовом до суду до [PERSON] «Про стягнення заборгованості», посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №DOXRRC90770002 від 23 березня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3562,90 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із строком погашення до 23.08.2008 року включно. У зв'язку з невиконанням передбачених договором зобов'язань щодо повернення кредиту, [PERSON] має заборгованість перед Банком станом на 18 квітня 2013 року у розмірі 40262,03 гривні, що складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 3354,72 гривні, заборгованості по процентах у розмірі 10027,85 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 969,17 гривень, пені - 23516,86 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500 гривень, процентної складової штрафу у розмірі 1893,43 гривні. У зв'язку з порушенням відповідачкою по справі умов кредитного договору, позивач просив стягнути з неї суму заборгованості а також судові витрати. У судовому засіданні представник Банку підтримав позовні вимоги, посилаючись на наведені у позові доводи, а також на те, що Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка (Стандарт)» складає між ним і Банком договір, про що свідчить підпис у заяві. Згідно цих умов встановлено строк позовної давності у 5 років. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась з поважних причин, позовні вимоги визнала частково в сумі основного боргу 3354,72 грн., прохаючи відмовити в решті позовних вимог застосувавши позовну давність та розглянути справу за її відсутності (а.с. 26). З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне Суд, заслухавши пояснення представника Банку, відповідача [PERSON]., з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, наданим сторонами на засадах змагальності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі кредитного договору №DOXRRC90770002 від 23 березня 2007 року, укладеному між Банком і [PERSON] (а.с. 4-9). На виконання умов договору банк надав відповідачці споживчий безготівковий кредит в сумі 3562,90 грн. на придбання телевізора, а остання зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом в строк до 23.09.2008 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості єдиний платіж за кредитом відповідачки було зроблено 23 квітня 2007 року (а.с. 32). Відповідно до ч.1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.31 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові в даному випадку. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Так, позивач 21 червня 2013 року звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за споживчим кредитом, який укладено 23 березня 2007 року строком до 23 вересня 2008 року. Як зазначено вище, з розрахунку заборгованості за договором вбачається внесення відповідачкою грошових коштів за кредитним договором одноразово 23 квітня 2007 року на погашення кредиту, тобто позивачу було відомо про порушення його права ще у травні 2007 року. З урахуванням визнання відповідачкою суми основного боргу 3354,72 грн., та відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в решті позовних вимог в даному випадку. З наведеного вище, враховуючи пропущення позивачем загального строку позовної давності на підставі ст.ст. 257, 267 ч. 4 ЦК України та роз'яснень п. 31 Постанови Пленуму та враховуючи заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Посилання представника позивача на Умови та Правила надання банківських послуг, які додані до матеріалів справи разом з позовними вимогами за якими встановлювався строк позовної давності у п'ять років, суд не приймає до уваги, оскільки у заяві позичальника зазначено, що вона ознайомилась та згодна з умовами надання споживчого кредиту фізичним особами («Розстрочка», «Стандарт»), однак до матеріалів справи долучено умови, які за заявою самого ж позивача є невід'ємною частиною договору, підпис відповідачки відсутній. Доказів того, що надані «Умови і правила» і є тими Умовами, які розуміла відповідачка [PERSON], підписуючи заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять. Суд також зауважує, що надані банком «Умови та правила надання банківських послуг» (а.с.6-9) підписані тільки головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк», але вони не мають необхідних для таких документів реквізитів, зокрема відсутня дата введення їх у дію, відповідні погодження і т.п. Надані «умови і правила» крім того, не містять жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника [PERSON] У самій заяві позичальника також не зазначено, що питання визначення позовної давності врегульовано у згаданих «умовах та правилах». Таким чином, підстав вважати, що банком отримана згода [PERSON] на укладення кредитного договору з врахуванням названих «умов та правил», на які посилається позивач, і які передбачають встановлення позовної давності у 5 років для вимог банку до позичальника, немає. Згідно з вимогами ст. 88 ч.1 ЦПК України суд вважає необхідним також стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 33,55 грн. у відшкодування судових витрат, пропорційно задоволених вимог (а.с. 1) .

Outcome: partial