Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-07 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Макіївки Донецької області із позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Центрально-Міському районі міста Маківки «Про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві», на обґрунтування якої зазначив, що він з січня 1981 року працював гірничим робочим очисного забою на ДВАТ «Шахтоуправління «Донбас» «Шахта «Заперевальна», а потім звільнився за власним бажанням, так як за станом здоров'я не мав можливості працювати. За час роботи на шахті отримав хронічне професійне захворювання - хронічну попереково-крижову радикулопатію, яке встановлено Донецькою обласною клінічною лікарнею профзахворювань. Даний факт підтверджується актом № 414 про розслідування хронічного професійного захворювання, пов'язаного з виробництвом, за формою П-4 від 18 жовтня 2002 року. Внаслідок професійного захворювання змушений проходити курс лікування, після чого висновками та довідкою Обласної неврологічної МСЕК йому встановлено 50% втрати професійної працездатності й визнано інвалідом третьої групи. Цей факт підтверджується довідкою МСЕК серії 2-18 АВ № 008470 від 19.11.2002 року. Періодично змушений лікуватись стаціонарно та амбулаторно. Заподіяна йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо під час виконання роботи та продовжує зазнавати по теперішній час як людина із професійним захворюванням на виробництві. Після отримання професійного захворювання життя зазнало суттєвих змін, він звільнитися з роботи, яка була єдиним джерелом існування для нього і його сім'ї. Його систематично турбує біль у спині внаслідок загострення хронічного професійного захворювання, через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить курс стаціонарного лікування, однак стан його здоров'я не поліпшується, а також по теперішній час він вимушений пересуватись за допомогою палиці. Так як на його утриманні знаходиться сім'я, то він як годувальник, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та утримання його родини. Просив стягнути з відповідача на його користь 15000 гривень на відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві, яке спричинило втрату ступеню його працездатності 50% та встановлення йому 3-ї групи інвалідності /а. с. 1 - 2/. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, зареєстровану за вхідним № 23617/13-вх від 31.10.2013 року, з проханням справу розглянути у його відсутність з урахуванням того, що заявлені позовні вимоги він підтримує у повному обсязі /а. с. 24/. Представник відповідача Ціоненко С. В., що діяла на підставі довіреності, у судове засідання також не з'явилась, про час та місце судового розгляду справи сповіщена своєчасно та належним чином, надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 24340/13-вх від 08.11.2013 року, з проханням справу розглянути у її відсутність з урахуванням того, що заявлені позовні вимоги вона не визнає у повному обсязі. Із наданих нею заперечень на позов, зареєстрованих за вхідним № 20279/13-вх від 17.09.2013 року, вбачається, що відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» (із змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями /бездіяльністю/ вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Доведено, що нещасний випадок з позивачем стався з вини роботодавця, тому підстав для стягнення моральної шкоди з відділення Фонду не має. Відповідно до частини 2 статті 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" пункт 3 розділу XI Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності " доповнений новим абзацом, в якому зазначено, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної /немайнової/ шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року. Довідка МСЕК є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілій особі матеріальної шкоди, однак не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом МОЗ України № 212 від 22.11.1995 року висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди також може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи або лікарсько-консультаційної /ЛКК/ або МСЕК про стрес, який зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва або профзахворювання, або інших наслідків, дані про депресію або інші негативні прояви в стані потерпілого. Такі висновки варто розглядати в комплексі з іншими документами і наявними даними про потерпілого. У своєму позові [PERSON] не наводить які конкретно порушені його життєві зв'язки, не надає доказів на підтвердження цього. При розгляді справи просять прийняти до уваги, що позивач одержав від відповідача одноразову допомогу в розмірі 8800 гривень, щомісячно та своєчасно одержує страхові виплати, які щорічно відповідно до законодавства перераховуються у бік збільшення. Це безумовно має певний позитивний вплив на душевний та фізичний стан позивача. До того ж, позивач отримує пенсію за віком в розмірі 4310,25 гривень. Моральну шкоду позивач оцінив у сумі 15000 гривень без будь-якого обґрунтування. Також слід врахувати й положення статті 237-1 Кодексу законів про працю України про те, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На момент розгляду справи відсутні норми закону, які передбачають право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, тому правових підстав для стягнення з відділення Фонду сум у відшкодування моральної шкоди згідно Закону не існує. В аналізі судової практики у справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернуто увагу на те, що факт наявності моральної шкоди встановлюється медичними органами, і повинен зазначатись у висновку МСЕК, яка робить це на підставі медичних документів, підтверджуючих наслідки перенесеного стресу - депресії чи інші негативні прояви стану потерпілого з урахуванням важкості трудового каліцтва чи професійного захворювання. У разі відсутності зазначених підтверджуючих документів медико-соціальні експертні комісії факт моральної шкоди не встановлюють. Однак, якщо хворий наполягає на встановленні факту моральної шкоди, комісія направляє його на додаткове медичне обстеження. Такі вимоги до встановлення факту моральної шкоди визначені і в листі Міністерства охорони здоров'я № 16.10-67 від 05.03.2012 року. Крім того, спричинення моральної шкоди не є матеріально-правовою презумпцією, тому повинно бути доведено не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й, особливо, її розмір /а. с. 26, 27, 18 - 19/. Відповідно до частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін по справі свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази по справі, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] той з 01.01.1981 року по 31.08.2002 року працював у ШУ "Донбас" шахта «Заперевальна» ДП "Донвугілля" /а. с. 5 - 7/. Актом розслідування професійного захворювання № 414 від 18 жовтня 2002 року встановлено, що [PERSON], працюючі на дільниці № 3 ДП «Шахта Заперевальна - 2», у зв'язку із виконанням трудових обов'язків отримав професійне захворювання: хронічне п/к радікулопатія /а. с. 8/. Випискою з акту огляду у МСЕК № 008470 /серії 2-18 АВ/ про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, [PERSON] при первинному огляді 19.11.2002 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50% безстроково у зв'язку з професійним захворюванням /а. с. 9/. Як убачається з виписки з амбулаторної карти № 715 Комунальної медичної установи "Центральна поліклініка міста Макіївки" [PERSON] перебував на лікуванні в цій установі у період з 1996 року по 2011 рік з приводу хронічного вертеброгенного пересткового радикуліту /а. с. 10 - 11/. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з наступного. Основні правові гарантії забезпечення прав людини визначені у основному Законі держави - Конституції України. З огляду на положення статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Положення статті 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, яка включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому наведене вище положення Конституції України наголошує, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до положень статті 37 Гірничого Закону України від 06.10.1999 року /із змінами та доповненнями/ трудові відносини працівників гірничих підприємств регулюються Кодексом законів про працю України, законами України "Про підприємства в Україні", "Про охорону праці" та іншими нормативно-правовими актами про працю з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Основні трудові права працівників визначені положеннями статті 2 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 року /із змінами та доповненнями/. Серед переліку прав працівників положеннями зазначеної статті визначено право на здорові і безпечні умови праці, а також право на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці регламентовані Законом України "Про охорону праці" від 14.10.1992 року /із змінами та доповненнями/. Так, відповідно до положень статті 1 зазначеного Закону під "охороною праці" розуміється система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров'я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. З огляду на положення статті 6 Закону України "Про охорону праці" умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно до положень частини 1 статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV"Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" /далі - Закон № 1105-ХІV, що набрав чинності з 1 квітня 2001 року/ в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку згідно статті 21 Закону надати соціальні послуги і провести виплати, передбачені цією нормою права, зокрема своєчасно та в повному розмірі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому: е) грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної /немайнової/ шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової втрати відповідно до статті 1 Закону було одним із засобів захисту особистих немайнових прав працівника. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим, як це було передбачено підпунктом 1 частини першої статті 21, частиною третьою статті 28 Закону, покладався на установи Фонду. Частиною третьою статті 34 цього Закону передбачено, що моральна /немайнова/ шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної /немайнової/ шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну /немайнову/ шкоду визначається в судовому порядку. Рішенням від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 /пункт 4.1/ Конституційний Суд України роз'яснив про обов'язок відшкодування Фондом моральної /немайнової/ шкоди, заподіяної умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної /немайнової/ шкоди має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статі 28 цього Закону. Як встановлено під час судового розгляду справи, професійне захворювання, яке [PERSON] отримав на виробництві, призвело до моральних страждань з його боку, а саме: він відчуває тривалий фізичний біль у спині, має можливість рухатись лише за допомогою палиці, втратив роботу, у зв'язку із чим вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. При цьому, згідно до положень пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі "про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування" № 1 - рп/2004 від 27 січня 2004 року, безпосередньо самі ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Факт ушкодження здоров'я позивача підтверджений висновком МСЕК. Згідно до висновку МСЕК 19.11.2002 року втрата професійної працездатності у розмірі 50 % встановлена позивачу вперше. Таким чином, задоволення позовних вимог [PERSON] відповідає наведеним вище обставинам та нормам права, а також положенням статті 46 Конституції України, якими закріплені державні гарантії на соціальний захист громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить з засад розумності, виваженості і справедливості та враховує обставини професійного захворювання [PERSON], ступінь його вини та тяжкості, характер та тривалість пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль. Враховуючи наведені обставини суд вважає, що справедливою та достатньою компенсацією моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у зв'язку із професійним захворюванням, отриманим [PERSON] на виробництві, грошову суму у розмірі 15000,00 гривень. При цьому суд враховує обраний [PERSON] спосіб відшкодування завданої йому моральної шкоди, який у своїй позовній заяві наполягає на її одноразовій виплаті. Що стосується посилання відповідача стосовно відсутності його вини у заподіянні позивачу моральної шкоди та необхідності залучення до участі у справі підприємства на якому він працював, то суд виходить з того, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", скасовано право застрахованих громадян, що потерпілі на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-ХІV. Зазначений Закон України набрав законної сили з 20.03.2007 року, тобто станом на час виникнення спірних правовідносин /19.11.2002 року/ вказані норми права, ще не існували, тому відшкодування цієї шкоди повинно здійснюватись на загальних підставах відповідним відділенням Фонду. Зазначений висновок суду повністю відповідає наведеним вище нормам права, а також положенням статті 5 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року /із змінами та доповненнями/. Так, з огляду на наведену норму права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної сили, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Центрально-Міського району міста Маківки «Про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві» повністю, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В той же час частина 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. З 01.11.2011 року набрав чинності Закон України "Про судовий збір" № 3674-VІ від 08.07.2011 року, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 зазначеного Закону /із змінами та доповненнями/ за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду у 2013 році. Місячний розмір мінімальної заробітної плати в Україні на 01 січня 2013 року встановлений в розмірі 1147 гривень відповідно до змісту статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" № 5515-VІ від 06.12.2012 року. Тобто, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру у 2013 році справляється судовий збір у розмірі 114,70 гривень. При цьому, пункти 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлюють пільги щодо сплати судового збору, звільняючи позивачів від сплати за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відтак, ухвалюючи рішення на користь позивача суд дійшов до висновку про необхідність задоволення його позову повністю, стягнувши з відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Центрально-Міського району міста Маківки на користь позивача - [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 15000,00 гривень, а тому з відповідача в доход держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути 114,70 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved