Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, заміну сторони у договорі та визнання покупцем,повернення майна, що придбане без достатньої правової підстави та розірвання договору довічного утримання. В обгрунтування позовних вимог зазначили, що є подружжям, яке мешкало за адресою: [ADDRESS]. Вони є особами похилого віку та страждають рядом хронічних захворювань, які потребують хірургічного втручання, не мають близьких родичів, які б могли здійснювати за ними догляд. На початку 2012 року до них звернулась відповідачка [PERSON] та запропонувала укласти з ними договір довічного утримання. Обіцяла надавати допомогу, купувати продукти харчування та ліки, а також допомогти у здійсненні купівлі другої квартири. Останнє відповідачка аргументувала тим, що вони мешкають в будинку, який розташований далеко від зупинки громадського транспорту, тому потрібно переїхати ближче, щоб було зручно відвідувати лікувальні заклади та торгівельні об`єкти. Із зазначеним вони погодились та за надання відповідної допомоги планували передати придбану [PERSON] квартиру на підставі договору довічного утримання. Приблизно у квітні 2012 року відповідачка повідомила, що знайшла відповідну квартиру і їй необхідні грошові кошти в сумі 1 000 доларів США для оформлення завдатку. Позивачі передали їй вказану суму та для купівлі нової квартири продали належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS]. Виручені кошти у сумі 272 000,00 гривень передали [PERSON], яка повідомила, що угода відбудеться 29.05.2012 року. Однак у зазначений день до нотаріуса відповідачка їх не запросила та, як в подальшому їм стало відомо, покупцем вона виступила сама, сплативши за договором 222 000,00 грн., тобто на 50 000,00 грн. менше, чим було їй надано. Зазначені кошти собі присвоїла. 15.06.2012 р. відповідачка зареєструвала їхнє місце проживання у новій квартирі за адресою: [ADDRESS], де вони мешкають в наступний час. 22.07.2012 року між ними та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Однак умови даного договору відповідачка не виконувала, допомогу у розмірі 200,00 грн. на ліки та 200,00 грн. на продукти харчування не надавала, а купувала усе за їхні кошти, побутові послуги не надавала. На вимоги щодо виконання договору довічного утримання відповідачка повідомила їх, що має намір продати квартиру, у зв`язку з чим розмістила оголошення в газеті «[INFO]» [NUMBER] від [INFO] та [NUMBER] від [INFO]. Таким чином, зловживаючи довірою осіб похилого віку, відповідачка від видом надання допомоги, переслідувала корисні мотиви та обманула позивачів, тому позивачі вважають, що дійсними покупцями у договорі купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] є вони, а не [PERSON] У зв`язку з чим звернулися до суду, просили визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений 29.05.2012 р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], частково недійсним в частині покупця [PERSON]; замінити сторону покупця в договорі купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладеному між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], на [PERSON] та [PERSON] та визнати їх покупцями зазначеної квартири в рівних частках. Крім того, без достатньої на те правової підстави відповідачка присвоїла собі 50 000,00 грн., які позивачі просили зобов`язати її повернути. Також просили розірвати договір довічного утримання від 22.07.2012 р. та стягнути з відповідача судові витрати. В процесі розгляду справи позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили суд визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений 29.05.2012 р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], недійсним в частині зазначення покупця [PERSON] з моменту укладення; замінити сторону покупця в договорі купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладеному між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], на [PERSON] та [PERSON] і визнати їх покупцями зазначеної квартири в рівних частках, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на спірну квартиру Крім того, зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] солідарно належні їм грошові кошти у сумі 50 000,00 грн., як різницю між сумою переданих їй коштів для придбання квартири та сплачених за договором купівлі-продажу. Також просили розірвати договір довічного утримання від 22.07.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 10 вересня 2013 року провадження у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, заміну сторони у договорі та визнання покупцем,повернення майна, що придбане без достатньої правової підстави та розірвання договору довічного утримання, в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] закрито у зв`язку з її смертю. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність у зв`язку зі станом здоров`я. Згідно письмових пояснень, наданих суду, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених у позовній заяві обставин. Крім того, зазначив, що в наступний час відносно [PERSON] СВ Ленінським РВ ДМУ ГУ УМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність у зв`язку зі станом здоров`я. Згідно письмових пояснень, наданих суду, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позовній заяві обставин. Крім того, зазначила, що в наступний час відносно [PERSON] СВ Ленінським РВ ДМУ ГУ УМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивачів за дорученням, [PERSON], в судове засідання 08.11.2013р. не з,явився, однак буду присутнім у попередніх судових засіданнях позовні вимоги своїх довірителів підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач [PERSON] була сусідкою подружжя [PERSON], вони знали її близько десяти років, вважали близькою людиною та довіряли їй. Свою квартиру [ADDRESS] вони продали за 65 700,00 гривен. За життя вони зібрали більше 200 000,00 гривень, які передали [PERSON]. Відповідачка знайшла їм нову квартиру за адресою: [ADDRESS] та показала її подружжю. В цій квартирі вони зустрічалися з продавцем [PERSON] та були присутні у якості покупців при попередніх переговорах про продаж. Позивачі погодились її купити та у травні минулого року [PERSON] повідомила їх, що відбудеться угода та запросила їх до нотаріуса, а коли вони туди прибули, відповідачка сказала їм чекати у вестибюлі. На підписання угоди вона їх не запрошувала, пояснивши, що такий порядок, однак повідомила, що все в порядку та вони придбали квартиру, після чого зареєструвала їх за адресою: [ADDRESS]. Сам договір купівлі-продажу з ними укладений не був. Восени позивачі дізналися, що [PERSON] продає квартиру, в якій вони мешкають та яка їм належить, прочитавши оголошення в газеті «[INFO]», де були зазначені характеристики їхньої квартири та телефон [PERSON]. Звернувшись за поясненнями до відповідачки, [PERSON] дізнались, що вона дійсно продає їхню квартиру, оскільки це її власність та вона розпоряджається нею за власним бажанням. Після чого вони звернулися до суду та в міліцію. Представник позивачів за дорученням, [PERSON], позовні вимоги своїх довірителів підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив суду, що гроші, які були передані подружжям [PERSON] [PERSON], є їх власними збереженнями. [PERSON] скористалася їхньою довірою та запропонувала купити трикімнатну квартиру для передачі її за договором довічного утримання. Відповідачка забрала в них паспорти та прописала їх в квартирі, документи на право власності їм не показувала. [PERSON] підписала з позивачами договір довічного утримання, як вони того вимагали, оскільки знала, що він нікчемний, бо не укладений в установленій формі. В газеті «[INFO]» вони побачили оголошення про продаж квартири та телефон [PERSON], яка пояснила їм, що квартира на теперішній час належить їй.Оскільки їй потрібні гроші, тому вона її продає. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про дати слухання справи повідомлена неодноразово належним чином шляхом направлення судових повісток, які отримані нею особисто, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, заперечень з приводу позову не надала. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача ухваливши рішення в заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Третя особа, приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], до судового засідання не з`явився, про день слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що раніше він з матір'ю, [PERSON], проживали за адресою: [ADDRESS]. Приблизно з початку 2012 року вони з матір'ю вирішили продати цю квартиру через свого знайомого [PERSON]. Він їм порадив [PERSON], яка підшукувала квартиру. Коли вона прийшла до них подивиться квартиру, вона пояснила, що хоче придбати її для своїх батьків, оскільки вони бажають придбати трикімнатну квартиру ближче до зупинки громадського транспорту. Після цього [PERSON] приходила до них зі своїми батьками, які оглянули квартиру та дали свою згоду на її придбання. Квартиру вони продавали за 50 000 доларів США, а домовились за 49 500,00 доларів США. [PERSON] сказала, що договір купівлі-продажу квартири вони будуть оформлювати у нотаріуса, яка є її подругою. До нотаріуса м. Донецьк поїхали він з матір'ю та [PERSON]. Її батьки також приїхали туди, однак при розрахунку за квартиру вони в кімнаті нотаріуса присутніми не були, розраховувалась [PERSON]. Хто підписував договір купівлі-продажу квартири, йому невідомо. Він вважав, що люди похилого віку, з якими приїхала [PERSON] - це її батьки, оскільки вона їх так представила. Між ними не було ніяких сварок та суперечок. Суд вислухавши представників позивачів, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, актовий запис №86 від 25.03.2000 р. (а.с. 13). Як вбачається з паспортів позивачів, раніше вони були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-22). Вказана квартира належала позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2006р. та договору дарування від 26.12.2009р. (а.с.14) Як особи похилого віку, які страждають рядом хронічних захворювань, про що надано відповідні виписки з лікарняних установ (а.с. 23-26), позивачі потребують стороннього догляду, у зв`язку з чим між ними та [PERSON], відповідачкою по даній справі, було досягнуто угоди щодо надання відповідної допомоги у вигляді купівлі продуктів харчування та ліків. Крім того, [PERSON] запропонувала їм допомогу у здійсненні купівлі другої квартири, яка б була ближче до зупинки громадського транспорту. Позивачі погодились та за надання відповідної допомоги планували передати придбану квартиру [PERSON] на підставі договору довічного утримання. Для купівлі нової квартири позивачкою [PERSON] було продано належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1946, продаж квартири вчинено за 65 700 гривень. Зазначені кошти та власні збереження у сумі 272 000,00 грн. позивачі передали [PERSON], про що свідчить її розписка на договорі довічного утримання від 22.07.2012 р. (а.с. 4). 29 травня 2012 року укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2319, в пункті 2.1 якого вказано, що за домовленістю сторін ціна квартири складає 222 000,00 грн., яка сплачена покупцем готівкою до підписання зазначеного договору. При цьому залишок грошей у сумі 50 000,00 грн. позивачам повернуто не було. Крім того, в порушення домовленності з подружжям [PERSON] про купівлю квартири для них, [PERSON] оформила трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на себе, 05.06.2012 р. зареєструвавши право власності на спірне майно в книзі №349dk за реєстровим №66. Підтвердженням наведених обставин є також пояснення в судовому засіданні свідка [PERSON] про обставини оформлення договору купівлі-продажу квартири у розмірі 49 500,00 доларів США, який також зазначив, що вважав подружжя [PERSON] батьками відповідачки [PERSON], яка купує квартиру саме для них. Суд вважає ці пояснення в зазначеній частині належним доказом, у відповідності з вимогами ст.58 ЦПК України, оскільки вони співпадають з іншими дослідженими доказами по справі і містять інформацію щодо предмету доказування. Також правова оцінка діям [PERSON] дана Ленінським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області. Так, в провадженні слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області знаходяться матеріали кримінального провадження за заявою [PERSON] та [PERSON], внесені до ЄРДР №12013050850000255 від 01.02.2013 року за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України. під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню встановлено, що в період часу з 01.01.2012 року по 30.01.2013 року [PERSON], діючи умисно, зловживаючи довірою [PERSON], шахрайським шляхом, незаконно заволоділа грошовими коштами останньої у розмірі 272 000,00 грн. В теперішній час по даному кримінальному провадженню проводяться слідчі дії. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як звернув увагу Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»від 6.11.2009 року №9, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В частині 4 статті 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Із аналізу наведеної статті можна дійти висновку, що їхнє порушення вважається одним із різновидів зловживання правом. Цю вимогу можна вважати своєрідним орієнтиром при здійсненні особою вчинків, які мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зазначеного вимагає і вказаний Пленум Верховного Суду України, за яким судам необхідно врахувати, що згідно зі статтями 4,10, та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України. якіприймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановою Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, як; встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За статтею 217ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. При таких конкретних обставинах, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 29 травня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2319, є недійсним в частині покупця [PERSON], оскільки насправді покупцем квартири є [PERSON] та [PERSON] Іванінвна, бо фактично спірне майно куплено за їх спільні кошти та для них, і це не тягне за собою недійсності правочину в цілому, тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині зобов`язання [PERSON] повернути належні їм грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. як різницю між сумою переданих їй коштів для придбання квартири та сплачених за договором купівлі-продажу квартири від 29.05.2012 року. Що стосується позовних вимог [PERSON] та [PERSON] щодо розірвання договору довічного утримання від 22.07.2012 року, укладеного між ними та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами є: по-перше, зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; по-друге, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, стаття 744 ЦК визначає поняття договору довічного утримання (догляду), відповідно до якої за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України). Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9, судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. В п. 8 зазначеної постанови вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину (п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»). Тобто, на думку суду, вимога [PERSON] та [PERSON] щодо розірвання договору довічного утримання від 22.07.2012 року, укладеного між ними та [PERSON], не підлягає задоволенню, оскільки даний правочин є нікчемним і не тягне за собою виникнення права власності у набувача [PERSON] Таким чином, відповідно до законодавства вчинення правочину фактично не відбулося, тому у суда не має підстав для його розірвання. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору в розмірі 2949,40 грн. На підставі ст.ст. 13, 202, 203, 215, 217, 321, 328, 655, 744, 745 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9,

Outcome: partial