Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-17 00:00:00

05 серпня 2013 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Рубіжнянського казеного хімічного заводу «ЗОРЯ», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25434,35 гривень та стягнення моральної шкоди в розмірі 4000,00 гривень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 52к від 26.02.2013 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку скороченням чисельності або штату працівників. При звільненні [PERSON] була нарахована заробітна плата та інші передбачені виплати в розмірі 14236,94 гривні, проте належні до сплати суми не були сплачені підприємством у день звільнення з причини відсутності грошових коштів у відповідача. Заборгованість з заробітної плати позивачу була сплачена тільки 17.07.2013 року, тому позивач відповідно до ст. 117 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 27.02.2013 року по 17.07.2013 року. Крім того, позивач просить суд стягнути моральну шкоду, оцінену нею в 4000,00 гривень, оскільки їй доводилось докладати додаткові зусилля для організації свого життя. В судове засідання позивач не зявилася, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. В судове засідання представник відповідача не зявився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, суду надав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги не визнає. 20.09.2013 року через канцелярію суду представник відповідача [PERSON] надав письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких зазначає, що вини підприємства у невиплаті позивачу в день її звільнення всіх сум, що належать їй від підприємства, немає, оскільки 09.10.2012 року всі кошти відповідача, які містяться на всіх банківських рахунках було арештовано державним виконавцем. Представник відповідача заперечує також проти відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач з 2009 року є пенсіонером, щомісячно одержує пенсію тому не зазнала моральних страждань. Також, зазначає, що Рубіжанським міським судом Луганської області 10.04.2013 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 14236,94 гривні, 18.07.2013 року виконавче провадження по примусовому виконанню зазначеного судового наказу було закінчено в звязку з його виконанням. Представник відповідача в своїх письмових запереченнях посилається на те, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з цим позовом, оскільки строк звернення до суду на його думку потрібно рахувати з дати видачі судового наказу з 10.04.2013 року та він сплинув 10.07.2013 року, а до суду з позовом позивач звернулася лише 05.08.2013 року. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, зясувавши доводи позивача та представника відповідача, викладені в позовній заяві та письмових запереченнях на позов, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 24.04.1987 року працювала на Рубіжанському хімічному заводі «Зоря», 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-7). 10.04.2013 року Рубіжанським міським судом Луганської області було видано судовий наказ про стягнення з Рубіжнянського казеного хімічного заводу «Зоря» на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 14236,94 гривні. 30.04.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного судового наказу, яке 18.07.2013 року було закінчено в звязку з сплатою заборгованості (а.с. 87, 88, 89). Як встановлено судом, заборгованість по заробітній платі у розмірі 14236,94 гривні була в повному обсязі сплачена позивачу 18.07.2013 року шляхом зарахування коштів на її картковий рахунок, що підтверджено випискою ПАТ «УкрСиббанк» за картковим рахунком позивача (а.с. 102, 103). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України не сплатив позивачу належних сум в день її звільнення - 26.02.2013 року, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 18.07.2013 року при примусовому виконанні судового наказу. В своїх письмових запереченнях представник відповідача послався на те, що вина підприємства у невиплаті позивачу належних сум при звільненні відсутня, оскільки банківські рахунки відповідача були арештовані державним виконавцем та підприємство має великі борги перед бюджетом й знаходиться у скрутному матеріальному стані, через те у підприємства не було змоги розрахуватися з позивачем. Судом відхиляються зазначені доводи представника відповідача, тому що відсутність коштів у роботодавця та скрутне матеріальне становище не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі № 6-64цс-13, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Крім того, суд також зазначає, що арешт рахунків відповідача також не виключає його вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати звільненому працівнику. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року судам дані такі розяснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Доводи представника відповідача стосовно того, що винною у затримці виконання судового наказу від 10.04.2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати є державна виконавча служба, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу зарплати та розрахункових сум при звільненні не спростовується наданими відповідачем доказами в обґрунтування своїх заперечень проти позову (а.с. 33-86, ), тому суд оцінює їх критично. Посилання представника відповідача, викладені в письмових запереченнях на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, безпідставні, оскільки статтею ст. 117 КЗпП України встановлено обовязок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а сама по собі видача судового наказу Рубіжанським міським судом судового наказу не звільняє роботодавця від відповідальності згідно ст. 117 КЗпП України. Відповідне розяснення надав Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 (Справа №1-5/2012) щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Також суд не приймає до уваги надані суду відповідачем в якості доказу рішення судів, які містяться в матеріалах справи, згідно з якими відмовлено в задоволенні аналогічних позовних вимог (а.с.90-96), оскільки відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України рішення суду в аналогічних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача не можуть мати преюдиційного значення для вирішення даної справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, оскільки невиплата позивачу належних до сплати суд при звільненні сталась з вини відповідача. Судом перевірений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений позивачем, у звязку з чим зазначає наступне. Згідно з розрахунком позивача розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 25434,35 гривень з розрахунку: 267,73 гривень (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи грудень 2012 року та січень 2013 року) х 95 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 27.02.2013р. по 16.07.2013р. включно) = 25434,35 гривень (а.с. 8). Суд зазначає, що позивачем невірно розуміється день фактичного розрахунку, оскільки в позові вона зазначила, що таким днем є 17.07.2013 року, для розрахунку середнього заробітку нею був взятий день 16.07.2013 року. Тому суд, перевіряючи даний розрахунок, вважає, що для правильного розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку слід вважати дату фактичного розрахунку, тобто 18.07.2013року день зарахування грошових коштів на картковий рахунок позивача, оскільки це підтверджено випискою за картковим рахунком (а.с. 102,103). Крім того позивачем невірно взято для розрахунку кількість робочих днів у травні 2013 року 20 днів та у червні 2013 року 19 днів (а.с.104), хоча правильним буде кількість робочих днів у травні 2013 року 19, у червні 2013 року - 18. У звязку з чим суд приходить до висновку, що правильним буде наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку: 267,73 гривень (середньоденна заробітна плата позивача) х 95 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку з 27.02.2013 року по 18.07.2013 року включно = 25434,35 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 27.02.2013 року по 18.07.2013 року становить 25434,35 гривень, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи представника відповідача, подані в письмових запереченнях, щодо сплати заборгованості з заробітної плати позивачу по частинах є необґрунтованими, оскільки спростовуються випискою банку за картковим рахунком позивача, відповідно до якої останнє поповнення рахунку безготівковим перерахуванням відбулось 18.07.2013 року (а.с. 102). Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 4000 гривень, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на одержання заробітної плати, передбачені ст. 43 Конституції України. Суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання представника відповідача про те, що позивач на час звільнення щомісячно отримувала пенсію, оскільки право на соціальний захист, зокрема, отримання пенсії гарантовано позивачу ст. 46 Конституції України, та не виключає відповідальності відповідача у разі несвоєчасної виплати заробітної плати. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, враховуючи факт наявності вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень, в іншій частині слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25434,35 гривень, моральну шкоду в сумі 500,00 гривень, а всього 25934,35 гривень Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial