Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

У вересні 2013 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 27 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір №НМХRRХ15320127 відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало кредит у сумі 3360 грн. 00 коп. з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2010 року з оплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку 12% річних. Обов’язки, передбачені договором [PERSON] не виконує, кредит не повертає, відсотки не сплачує, а тому станом на 16 квітня 2013 року існує заборгованість, з них: - заборгованість по тілу кредиту – 3360 грн. 00 коп.; - заборгованість по відсотках – 454 грн. 46 коп.; - заборгованість по комісіях – 846 грн. 72 коп.; - пеня – 16000 грн. 56 коп.; - штраф (фіксована частина) – 500 грн. 00 коп.; - штраф (відсоткова складова) – 1033 грн. 09 коп.. Відповідач на звернення позивача щодо сплати боргу не реагує, а тому позивач просить стягнути заборгованість в судовому порядку. В судове засідання представник позивача не з’явився, надіслав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу слухати за його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, який повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з’явився, заперечень проти позову не надав та про причини своєї неявки не повідомив. У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України, за відсутності заперечень з боку позивача проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом об’єктивно встановлено, що 27 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № НМХRRХ15320127 відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало кредит у сумі 3360 грн. 00 коп. з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2010 року з оплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку 12% річних. Ці обставини підтверджуються кредитним договором № НМХRRХ15320127 від 27 лютого 2008 року та розрахунком заборгованості за вказаним договором. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов’язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, видало відповідачу [PERSON] кредит на суму 3360 грн. 00 коп.. [PERSON], отримавши кредит на суму 3360 грн. 00 коп., умови кредитного договору № НМХRRХ15320127 від 27 лютого 2008 року не виконує, кредит не повертає, відсотки не сплачує, а тому станом на 16 квітня 2013 року існує заборгованість, з них: - заборгованість по тілу кредиту – 3360 грн. 00 коп.; - заборгованість по відсотках – 454 грн. 46 коп.; - заборгованість по комісіях – 846 грн. 72 коп.; - пеня – 16000 грн. 56 коп.. Щодо позовних вимог про стягнення штрафів за порушення строків платежів, позивач просив стягнути штрафи з відповідача на підставі п 1.5.20. Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якого штраф у виді фіксованої частини стягується за порушення строків платежів більше ніж на 30 днів в розмірі 500 грн. 00 коп. та штраф у виді відсоткової складової у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій. Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов’язання. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За цією статтею Цивільного кодексу України пеня і штраф є різновидами неустойки, як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Відповідно до ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення. Згідно ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одночасне нарахування пені та штрафу за порушення строків виконання зобов'язання за кредитним договором є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, що суперечить ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач пред’являючи вимогу про стягнення пені та штрафів, просить застосувати подвійну відповідальність за порушення строків повернення кредиту та відсотків, а тому вимоги про стягнення штрафів є безпідставними. Відповідно до абзацу 2 кредитного договору № НМХRRХ15320127 від 27 лютого 2008 року банк надає позичальнику кредит на строк 24 місяці – з 27 лютого 2008 року по 26 лютого 2010 року. Таким чином, кінцевим терміном повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними, а також закінчення строку дії кредитного договору є 26 лютого 2010 року. Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5 вказано, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Позов пред'явлено до суду позивачем 24 вересня 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, у зв’язку із чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed