Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та уточненнями до нього, посилаючись на те, що з 05.11.2009 року він працював у ДП «Новокаховський ринок» та 02.08.2013 року був звільнений за наказом директора на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. 13 листопада 2012 року рішенням Бериславського районного суду Херсонської області визнано зазначений наказ не законним, та змінено формулювання причини та дата його звільнення, 11 січня 2013 року рішенням апеляційного суду Херсонської області в цій частині рішення залишено без змін. У зв'язку з чим позивач не одноразово звертався до відповідача з вимогою виконати в добровільному порядку рішення суду, та до відділу державної виконавчої служби, проте відповідач рішення суду в цій частині виконав лише 11.05.2013 року, чим позбавив позивача, в період часу з 17 січня 2013 року по 20.05.2013 року, можливості працевлаштуватись, і це вимагало від нього додаткових зусиль для матеріального забезпечення родини, що причинило йому моральні страждання. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 17 січня по 20 травня 2013 року, тобто за 124 дні по 81.11 грн. за день, а всього 10 057,64 грн., та моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн.. В судовому засіданні позивач позов підтримав з зазначених підстав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем без поважних причин пропущено тримісячний строк позовної давності, встановлений ст. 233 КзпП України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3,4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з матеріалів справи з 05 листопада 2009 року [PERSON] працював на посаді електрика в ДП «Новокаховський ринок»; 01.03.2012 року переведений на посаду інженер-енергетик ДП «Новокаховський ринок»; 02.08.2012 року звільнений за ст.. 40 п. 3 КЗпП України (не виконання посадових обов'язків). 13 листопада 2012 року рішенням Бериславського районного суду Херсонської області визнано наказ № 23 від 02 серпня 2012 року про звільнення відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за невиконання посадових обов'язків інженером-енергетиком [PERSON] не законним. Змінено формулювання причини звільнення та дату звільнення наступним чином: внести зміни до наказу № 23 від 02 серпня 2012 року про звільнення [PERSON] в частині формулювання та дати звільнення. Вважати [PERSON] звільнити з посади інженера-енергетика за ст. 38 КЗпП України (власне бажання) з 31 липня 2012 року. Яке в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2013 року. 11 лютого 2013 року ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2013 року в частині відмови в задоволенні позову та в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження відмовити. У решті - рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2013 року зупинено. 29 березня 2013 року ухвалю Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2013 року залишено без змін. [PERSON] в лютому 2012 року звертався до відділу державної виконавчої служби Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області з заявою про прийняття до провадження виконавчого листа № 2101/3292/2012 виданого 15.02.2013 року Бериславським районним судом Херсонської області про визнання наказу № 23 від 02 серпня 2012 року про звільнення відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за невиконання посадових обов'язків інженером-енергетиком [PERSON] не законним. Зміну формулювання причини звільнення та дату звільнення наступним чином: внести зміни до наказу № 23 від 02 серпня 2012 року про звільнення [PERSON] в частині формулювання та дати звільнення. Вважати [PERSON] звільнити з посади інженера-енергетика за ст. 38 КЗпП України (власне бажання) з 31 липня 2012 року, у прийнятті якого постановою державного виконавця від 21.02.2013 року відмовлено. 25 березня 2013 року, 17 квітня 2013 року, 07 травня 2013 року [PERSON] напрявляв свою трудову книжку до відповідача для виконання рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 13 листопада 2012 року, в чому 03 квітня 2013 року, 26 квітня 2013 року йому було відмовлено та повернено трудову книжку до вирішення справи в Касаційній інстанції. 11 травня 2013 року у трудову книжку [PERSON] відповідачем внесено запис згідно якого запис під № 52 від 02.08.2012 року вважається не дійсним; наказом № 42 від 11 травня 2013 року звільнено [PERSON] з посади інженера-енергетика за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Згідно довідки середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 81 грн. 11 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи вищенаведене, посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на початок обчислення строку з 17.01.2013 року, суд вважає безпідставним, оскільки із вказаного часу у позивача виникло право на звернення з вимогою про виконання рішення суду, яким позивач скористався та звернувся спочатку до відділу державної виконавчої служби, якою було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, а 25 березня 2013 року позивач листом надіслав відповідачу трудову книжку з вимогою виконати рішення суду, але 3.04.2013 року відповідач своїм листом відмовив у виконанні рішення суду, тобто, саме 03.04.2013 року позивач дізнався про порушення свого права та з метою його відновлення 24.05.2013 року звернувся до суду із зазначеним позовом, з чого вбачається, що позивачем строк звернення до суду із зазначеним позовом, встановлений ст. 233 КзпП України, не пропущено. Таким чином аналізуючи норми чинного законодавства та докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов в частинні стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку підлягає частковому задоволенню, оскільки формулювання причини звільнення та дата звільнення (згідно рішення Бериславського районного суду від 13 листопада 2012 року), змінено відповідачем - 11 травня 2013 року, згідно наказу № 42, а тому середній заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме за період з 17 січня 2013 року по 11 травня 2013 року в сумі 9327 грн. 65 коп. (115 дів * 81 ,11 грн. = 9327 грн.65 коп.), оскільки доказів на підтвердження того, що позивач отримав від відповідача трудову книжку 20.05.2013 року суду не надано.. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, вони задоволенню не підлягають, оскільки, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, пороте позивачем не доведено, що порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial