Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Позов мотивовано тим, що 22.12.2012 року нею був придбаний за договором купівлі-продажу житловий будинок і земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], у відповідача [PERSON] У зв'язку з тим, що позивач є громадянкою Росії, проживає у м. Москва, то вимушена була уїхати у м. Москву і з її згоди відповідач залишилася проживати у цьому житловому будинку. У квітні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним. Рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 09 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 02 жовтня 2013 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. На даний час [PERSON] проживає в будинку, не пускає позивача і не збирається звільняти будинок. З цієї причини позивач не може прийняти рішення про переїзд у м. Сімферополь, оскільки відповідач своїми діями перешкоджає їй користуватися будинком. Просила виселити відповідача із будинку [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, її представник надав заяву, у якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2012 року є власником житлового будинку [ADDRESS] АР Крим (а.с.6-12). Відповідач [PERSON] є колишнім власником вказаного будинку, проте користується ним і проживає у цьому будинку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Суд вважає, що відповідач, проживаючи у спірному будинку, не набула право користування на нього, оскільки проживала з дозволу нового власника будинку, вона не є членом сім'ї позивача, договору найму з нею, як новим власником будинку, вона не укладала, отже її право на користування будинком припинилося. Враховуючи наведене, суд знаходить позовні вимоги про виселення відповідача із будинку позивача, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved