Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення богу, посилаючись на те, що він з 03 березня 2011 року є інвалідом 3-ї групи від загального захворювання, що підтверджується довідкою УПФУ в м. Сєвєродонецьку від 14.08.2012 р. 16 серпня 2009 р. позивач звернувся до приватного підприємця юридичної фірми «Укрправо» [PERSON] для оформлення документів для отримання транспортної ліцензії на автомобіль марки «Рено-Трафік», номерний знак ВВ 4945, для роботи. Між ним та приватним підприємцем юридичної фірми «Укрправо» [PERSON] був укладений усний договір, згідно з яким йому було запропоновано заплатити [PERSON] 4000,00 грн. і він протягом двох тижнів видасть оформлену належним чином транспортну ліцензію. Відповідачу по справі [PERSON] 16.09.2009 року були передані гроші в сумі 4000,00 грн. і він видав квитанцію № 57 від 16.08.2009 р. за надання юридичних послуг. Позивач в той час працював у місті Києві, неодноразово приїжджав до [PERSON] за отриманням оформленої належним чином транспортної ліцензії, однак відповідач [PERSON] не видавав документ під різними приводами: то він зайнятий, то не їздив в м. Луганськ, постійно переносив дату для отримання у нього належно оформленої транспортної ліцензії на інші дні і числа. 22 серпня 2009 р. [PERSON] приїжджав з м. Києва і знаходився в м. Сєвєродонецьку протягом місяця, очікуючи отримання транспортної ліцензії, але [PERSON] так її і не видав йому, запропонував, щоб він надав доручення на свою матір на отримання транспортної ліцензії, засвідчивши довіреність в нотаріальній конторі, що підтверджується довіреністю від 22.08.2009 року, посвідченою приватним нотаріусом [PERSON] Крім того, [PERSON] сказав йому про те, що необхідно засвідчити в нотаріальній конторі не тільки саму довіреність, але і її копію, оскільки в місті Луганську при отриманні належним чином оформленої транспортної ліцензії, довіреність забирається. 22 серпня 2009 р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу була засвідчена копія довіреності. Приватний підприємець [PERSON] сказав [PERSON], що він повинен заплатити йому ще 300 грн. за довідку з автотранспортного підприємства на дозвіл вантажних перевезень. Позивач віддав [PERSON] 300 грн. Проте квитанції про сплату він не надав, мотивуючи тим, що ця сума не входить у вартість юридичних послуг. Маючи довіреність, засвідчену приватним нотаріусом, його мати неодноразово зверталася до [PERSON] за отриманням транспортної ліцензії, яка була б належним чином оформлена, однак він не видавав під різними приводами (транспортна ліцензія не готова, він зайнятий по роботі, призначав іншу дату). Мати позивача неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням видати належним чином оформлену транспортну ліцензію, однак він не видав, постійно вигадував різні приводи, а потім став від нього і його матері ховатися, тобто не відповідав на телефонні дзвінки, тому що знав номери телефонів як його, так і матері, а в офісі його неможливо було застати. 07.04.2011 р. позивачем на імя [PERSON] було подано письмову заяву, в якій він просив повернути йому гроші, мотивуючи тим, що з вини [PERSON] протягом тривалого періоду часу не видали оформлену належним чином транспортну ліцензію, хоча [PERSON] та його мати багаторазово до нього зверталися і він приїжджав з м. Києва. 03.05.2011 р., тобто через 1 рік 8 місяців і 18 днів після того, як були передані [PERSON] гроші для оформлення транспортної ліцензії, позивач зателефонував [PERSON] з іншого номера мобільного телефону і [PERSON] зняв трубку. [PERSON] запитав у [PERSON] чи оформив він транспортну ліцензію, на що отримав відповідь, що не оформив. [PERSON] вимагав повернути йому гроші, тому що чекав 1 рік 8 місяців і 18 днів, коли [PERSON] оформить йому транспортну ліцензію і практично вже йому ліцензія не потрібна, тому що він за час очікування став інвалідом. У цей же день, тобто 03.05.2011 року [PERSON] сказав, що підїде до будинку, де він проживає і віддасть гроші, однак віддав тільки лише 500 грн. і сказав, що решту віддасть, коли вони у нього зявляться найближчим часом. Гроші в сумі 500,00 грн. [PERSON] віддавав йому в присутності його матері. Позивач намагався дати йому розписку на 500,00 грн., проте він сказав, що приїде пізніше, проте не приїхав за розпискою. Мати позивача змушена була сказати [PERSON], що вони будуть звертатися до прокуратури, тому що вважають, що в його діях міститься склад злочину, тобто шахрайство по відношенню до них, на що отримали відповідь, що куди б вони не зверталися, йому нічого не буде і що були вже у нього такі випадки, він написав пояснення і на цьому все закінчилося. Позивач зі своєю матірю неодноразово їздили в офіс, де працює [PERSON], проте його на місці не було, а особи, які працювали в одному кабінеті з [PERSON] сказали, що не потрібно їздити, тому що [PERSON] в офіс не зявляється і що скоро взагалі не буде орендувати приміщення. Додзвонившись [PERSON] по мобільному телефону в травні 2012 р. з проханням повернути 3500 грн., а також 300, 00 грн., які він взяв за довідку, [PERSON] категорично відмовився повертати гроші, заявивши, що вони можуть звернутися до міліції. Звернення до міліції позитивних результатів не дало, тому що у відношенні [PERSON] було відмовлено в порушенні кримінальної справи. До суду позивачем була надана уточнена позовна заява, в якій він просив стягнути з [PERSON] на його користь гроші в сумі 4133,85 грн., з них 3\~500 грн., згідно квитанції № 57 від 16.08.2009 р., які передані ним за послуги, які не виконані, тобто за оформлення належним чином транспортної ліцензії та 633,85 грн. індекс інфляції (3 500 грн. х 118,11 : 100 = 4133,85 грн.) та стягнути з [PERSON] на його користь 300 грн., які передані ним для оплати довідки автотранспортному підприємству на дозвіл вантажоперевезень та звільнити його від сплати судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив стягнути з [PERSON] на його користь гроші в сумі 4133,85 грн., з них 3\~500 грн., згідно квитанції № 57 від 16.08.2009 р., які передані ним за послуги, які не виконані, тобто за оформлення належним чином транспортної ліцензії та 633,85 грн. індекс інфляції (3 500 грн. х 118,11 : 100 = 4133,85 грн.) та стягнути з [PERSON] на його користь 300 грн., які передані ним для оплати довідки автотранспортному підприємству на дозвіл вантажоперевезень. До теперішнього часу борг відповідач не повернув і незаконно користується його грошима. Проти заочного розгляду справи заперечував. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. У судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснила, що позивач є її сином. Вона побачила оголошення, що [PERSON] займається оформленням ліцензій. Вони з сином пішли до нього та заплатили 4000 гривень за оформлення ліцензії на вантажні перевезення та 300 гривень за довідку з АТП. [PERSON] сказав, що для отримання ліцензії йому потрібна буде довіреність. Син видав йому довіреність. Гроші передавав син, але вона завжди була разом з ним. На 300 гривень [PERSON] не видав їм квитанції, пояснивши це тим, що це не входить до юридичних послуг. Потім вони звертались до АТП і там їм повідомили, що таких довідок вони не видають. Проти задоволення позову не заперечувала. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк\~- розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції № 57 від 16.08.2009 року [PERSON] сплатив ПП [PERSON] 4000 грн. за надання юридичних послуг. Згідно Постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 27.07.2012 року в ході проведення перевірки було встановлено, що [PERSON] являється приватним підприємцем з 2008 р. (і.н. [NUMBER]), основним напрямком його діяльності є надання юридичних послуг та оформлення документації. В липні 2009 р. до останнього звернулася [PERSON] зі своїм сином [PERSON] з проханням здійснити послугу по оформленню транспортної ліцензії. За усною домовленістю сторонами були обумовленні умови виконання замовлення на що останні погодилися та передали [PERSON] грошові кошти у розмірі 4000 грн. для забезпечення виконання усних договірних зобовязань. При оформленні даної транспортної ліцензії [PERSON] була виконана частина умов угоди, але в звязку з тим, що [PERSON] перебував в м. Києві отримати дану ліцензію не надалося можливим. Також [PERSON] пояснив, що частину грошових коштів у розмірі 500 грн. він вже повернув [PERSON] та другу частину буде повернуто останній після підрахунку витрат на ту частину обовязків, яка була виконана за усною угодою. Дані правовідносини віднесені до категорії цивільно-правових, розгляд яких відбувається в судовому порядку, враховуючи, що в діях [PERSON] відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в порушенні кримінальної справи у відношенні гр-на [PERSON] за ч. 1 ст. 190 КК України відмовлено. Таким чином, з матеріалів справи та пояснень учасників процесу, наданих в судовому засіданні, встановлено, що незважаючи на те, що позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, тобто вніс плату за надання послуг у сумі 4000,00 грн., відповідач свої зобовязання за договором про надання послуг перед позивачем не виконав і не надав жодної послуги, обумовленої усним договором між сторонами. За таких обставин, суд вважає, що своєю бездіяльністю відповідач дійсно завдав збитків позивачу у сумі 4000 гривень, однак у звязку з тим, що [PERSON] частину грошових коштів у розмірі 500 грн. повернув позивачу, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки у сумі 3 500 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляції, суд вважає, що вони підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач [PERSON] вважає, що оскільки відповідач [PERSON] не виконав взяті перед ним зобовязання по наданню юридичних послуг, то окрім суми боргу він має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляції за весь час прострочення. Суд погоджується з даними вимогами позивача, оскільки вони ґрунтуються на законі та доведені в судовому засіданні. Перевіривши правильність розрахунку індексу інфляції, суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь індексу інфляції за час прострочення виконання зобовязання за період з 16.08.2009 року по 01.02.2013 року у сумі 633 гривні 85 копійок, підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача 300 грн., які передані ним для оплати довідки автотранспортному підприємству на дозвіл вантажоперевезень, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні позивач не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що він передав відповідачу [PERSON] 300 гривень для оплати довідки автотранспортному підприємству на дозвіл вантажоперевезень. Надані позивачем на підтвердження цієї вимоги відповіді директора ТОВ «Сєвєродонецьке АТП 10974» та ВАТ «Сєвєродонецьке АТП 10920» про те, що ці підприємства дозволи не видають, а також витребуваний судом в якості доказу матеріал про відмову в порушенні кримінальної № 3755/12, суд не приймає до уваги, оскільки вказані докази не підтверджують оплату позивачем та отримання відповідачем 300 гривень для отримання такого дозволу. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

Outcome: partial