Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 липня 2013 року звернувся до суду з позовом, який уточнив 21 листопада 2013 року, згідно якого просить стягнути з відповідача [PERSON] комунального підприємства "Житловик -С" кошти за придбання спецодягу в період з 2011 по 2013 роки, середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів на день звільнення(28 березня 2013 року) по день фактичного розрахунку(05 вересня 2013 року) в сумі 8370.00 грн. та моральну шкоду в сумі 10000.00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що наказом по [PERSON] комунальному підприємству «Новий Львів» № 19 від 28.03.2013 року його звільнено з посади електрика згідно ст.40 п.1 КЗпП України у зв»язку із скороченням чисельності працівників. Працював він у [PERSON] комунальному підприємстві «Новий Львів», яке згідно розпорядження Сихівської районної адміністрації м. Львова ліквідовано шляхом приєднання до [PERSON] комунального підприємства «Житловик-С», тобто Львівське комунальне підприємство «Житловик-С» є правонаступником [PERSON] комунального підприємства «Новий Львів». На день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачено кошти за час перебування на амбулаторному лікуванні в сумі 352,27 грн. Вказані кошти отримав лише 05 вересня 2013 року. Крім цього, на протязі двох років перед звільненням(2011-2013 рр.) йому не видавали спеціалізованого одягу та взуття, у зв»язку з чим змушений був придбати спецодяг за власні кошти. Вважає, що порушено його трудові права та просить позов задовольнити в повному обсязі, стягнути моральну шкоду в сумі 10000.00 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] комунального підприємства "Житловик -С" [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Судом установлено, що позивач [PERSON] працював на посаді електрика [PERSON] комунального підприємства «Новий Львів»(наказ № 1 від 02.07.2001 року). Згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради від 22.01.2013 року житлові будинки [PERSON] комунального підприємства «Новий Львів» передані [PERSON] комунальному підприємству «Житловик-С». На підставі розпорядження в.о. голови Сихівської районної адміністрації м.Львова № 40 від 28.01.2013 року діяльність [PERSON] комунального підприємства «Новий Львів» припинено, дебіторська заборгованість передана [PERSON] комунальному підприємству «Житловик-С». Згідно наказу по [PERSON] комунальному підприємству «Новий Львів» № 19 від 28.03.2013 року позивача звільнено з роботи на підставі ст.40 п.1 КЗпП України з 28 березня 2013 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору розмір відшкодування визначає орган, що вирішує спір. В судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що на день звільнення позивачу була видана належним чином оформлена трудова книжка, проведена виплата належних йому сум заробітної плати та інших виплат, за винятком коштів в сумі 352,27 грн. за перебування позивача на амбулаторному лікуванні з 04.03.2013 року по 15.03.2013 року. Вказані кошти з [PERSON] міської виконавчої дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності поступили на рахунок [PERSON] комунального підприємства «Житловик-С» 30 серпня 2013 року та згідно квитанції № 1606 від 02 вересня 2013 року позивачу перерахована сума 352,27 грн. Судом не встановлено вини відповідача [PERSON] комунального підприємства «Житловик-С» в несвоєчасній виплаті позивачу вказаних коштів, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів на день звільнення(28 березня 2013 року) по день фактичного розрахунку(05 вересня 2013 року) в сумі 8370.00 грн. слід відмовити. При вирішенні позовних вимог щодо оплати за придбаний спеціалізований одяг та взуття суд виходить з того, що позивач працював у [PERSON] комунальному підприємстві «Новий Львів», яке і зобов"язане було забезпечити його спеціалізованим одягом та взуттям. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Представник відповідача в своїх запереченнях просив застосувати позовну давність до вказаних вимог. Суд вважає, що позивачем пропущений строк передбачений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду із вимогами щодо оплати за придбаний спеціалізований одяг та взуття. Клопотання про поновлення строку для звернення до суду позивачем у відповідності до ст. 234 КЗпП України не були заявлені. Згідно п.4 Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», подання позову після спливу встановленого ст. 233 КЗпП України строку є самостійною підставою для відмови у задоволенні таких вимог. Позивач достовірно знав про порушення його права в день звільнення, тобто 28 березня 2013 року, проте до суду із позовом звернувся лише 16.07.2013 року, пропустивши 3-місячний строк (ст.233 КЗпП України). Суд не вбачає підстав для поновлення такого строку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівнику моральну шкоду у випадку, якщо з його вини були порушені законні права працівника, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди, а тому жодних правових підстав для задоволення позову в цій частині судом не встановлено.

Outcome: dismissed