Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача поштові витрати у сумі 123,30 грн.; витрати на транспорт в розмірі 312,00 грн.; витрати на складання позовних заяв, клопотань, оскаржень постанов прокуратури і міліції та листів до інших закладів в розмірі 915,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в грудні 2011 року між відповідачем та позивачем було укладено усну угоду про надання відповідачеві правової допомоги у судах з оплатою, відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, відповідач також взяв на себе зобов'язання по сплаті позивачу всіх витрат пов'язаних з явкою до суду відповідно до ч. 1 ст. 85, складанням документів, поштових та інших витрат пов'язаних з підготовкою до судових слухань. Вказує, що відповідно до ст.ст. 6, 632, 638, 639 ЦК України між позивачем та відповідачем у грудні 2012 року було укладено двосторонню усну угоду про надання послуг з правової допомоги та усного договору про надання позики відповідачеві для оплати витрат пов'язаних з розглядом справ у судах у момент їх здійснення, результатом якої було надання відповідачем довіреності, якою він уповноважував позивача бути його представником в судах та в державних органах виконавчої служби України. Довіреність була оформлена та засвідчена директором ТОВ «Моноброк» Жительним В.М. 08.12.2011 року, реєстраційний номер 08/12, на той час відповідач за направленням Шевченківського центру зайнятості проходив на цьому підприємстві стажування. Так, як відповідач та позивач тимчасово не працювали, між ними була домовленість, що необхідні витрати відповідно до укладеної угоди позивач тимчасово буде сплачувати з кредитних коштів, які були взяті у банку ОТР, та які відповідач зобов'язався повернути йому як тільки влаштується на роботу і почне отримувати зарплатню, тобто позивач надав відповідачу, відповідно до умов укладеного договору, позику. З 01.07.2010 року відповідач влаштувався на роботу в Університет «Україна», але борги, які утворилися за період з грудня 2011 р. по липень 2012 р. відповідач не сплатив, посилаючись на інші борги, які йому було необхідно повернути. Зазначає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 25 жовтня 2012 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату боргу, який ставав все більшим, так як ми продовжували брати участь в судових засіданнях і позивачу доводилося витрачати кредитні кошти на відвідування судових справ та для ведення справ відповідача у суді. Ці кошти позивачу необхідно було повертати банку з відсотками. Але відповідач відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання і повідомив позивача про розірвання укладених раніше договорів. Позивач в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений у відповідності до вимог чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.12.2011 року [PERSON] видав довіреність, реєстраційний №08/12, яка видана строком на три роки, якою уповноважив [PERSON] бути його представником в судах та в державних органах виконавчої служби України (а.с.7). У відповідності до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З обґрунтування позову вбачається, що позивач відносить витрати на правову допомогу до витрат, які він змушений був зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), але дане твердження є безпідставним щодо необхідності та невідворотності понесення таких витрат позивачем, оскільки нормами ЦПК України не передбачено зобов'язання сторін мати своїх представників або звертатись за оплачуваною правовою допомогою. Рішення про укладення цивільно-правового договору із особою, що надає юридичну допомогу, є особистим правом сторони, а не його обов'язком. На свій власний розсуд сторонами було обрано контрагента в даних договірних відносинах та погоджено з ним вартість наданих ним послуг (принцип свободи договору). Чинним законодавством України передбачений спеціальний механізм компенсації учаснику цивільної справи витрат, пов'язаних з оплатою вартості правової допомоги, проте жодний нормативно-правовий акт не відносить такі витрати до збитків в розумінні цивільного права. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, та є судовими витратами. Суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині. Отже, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладання між позивачем та відповідачем угоди про надання позивачем правової допомоги відповідачу, оскільки позивачем не надано ані договору, ані розписки, ані інших доказів, з зазначенням витрат на правову допомогу для відповідача, обсягу витрат, погодженого сторонами. Довіреність надана позивачу відповідачем на уповноваження представляти інтереси відповідача не є належним доказом надання оплатної правової допомоги відповідачу. Також позивачем не підтверджено понесення ним витрат на транспорт в розмірі 312,00 грн., зокрема, не надано проїзних квитків та підтвердження понесення зазначених витрат позивачем на користь відповідача. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів та обґрунтувань на підтвердження позовних вимог, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed