Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 23.08.2013 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) у звязку з несплатою аліментів, вказавши, що 30 липня 2012 року розірвано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] Від шлюбу у них народилась донька [PERSON], 28.04.2006р.н. Рішенням суду від 28 листопада 2012 року з відповідача стягнуто аліменти в розмірі ? частини усіх видів заробітку на доньку [PERSON], починаючи з 26 жовтня 2012 року і до повноліття дитини. Постановою державного виконавця від 16.05.2013р. відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] аліментів. З довідки-розрахунку №182 від 29.07.2013р. станом на 29.07.2013р. існує заборгованість з аліментів, яка становить 10062 грн. 81 коп. Відповідач частково сплачував аліменти: в листопаді та грудні 2012 року по 800 грн., в березні 2013 року 200 грн., в червні 250 грн. і в липні цього року 300 грн., але виникла заборгованість. Посилаючись на ст.196 Сімейного кодексу України, вважає, що відповідач винен у простроченні сплати аліментів і заборгованості, тому просить стягнути суму пені згідно проведеного розрахунку, виходячи із одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, за період з 01 листопада 2012 року по 23 серпня 2013 року на загальну суму 10264 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої вимоги, просила їх повністю задовольнити. Відповідач [PERSON] в суді позов повністю не визнав, заперечує проти заявлених вимог, оскільки не знав про існуючу заборгованість з аліментів, її розмір, платив аліменти по можливості щомісяця. З відділу державної виконавчої служби його ніхто з приводу заборгованості з аліментів та строк її сплати не повідомляв, попереджень від державного виконавця він не отримував. Представник відповідача адвокат [PERSON] також заперечує проти задоволення позову, оскільки вини [PERSON] як платника аліментів у виникненні заборгованості не було. Позивачка не предявляла виконавчий лист з моменту його видачі судом до виконання, тобто була згодна із розміром допомоги, яку він надавав дитині в добровільному порядку. Крім того, державним виконавцем не доведено перед [PERSON] розмір заборгованості та строк її виплати, що прямо передбачено як його обовязок у ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». У звязку з тим, що виконавчий документ не знаходився на примусовому виконанні, тому і розрахунок заборгованості не проводився, і відповідач обєктивно не міг знати про її існування. Просить відмовити у задоволенні позову. Допитаний в суді в якості свідка державний виконавець Сємусєва В.О. суду показала, що вона займалась виконавчим провадженням про стягнення з відповідача у справі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину. Виконавчий лист надійшов на виконання до відділу лише 14.05.2013р. Провадження було відкрите відповідною постановою від 16.05.2013р. Боржника викликано до виконавця, дату явки не памятає, але [PERSON] приходив до ДВС, в той же день його повідомлено про те, що він повинен сплачувати аліменти, також він оплатив стягнутий судом судовий збір, про що надав квитанцію. З приводу виниклої заборгованості з аліментів і необхідності сплатити її у певний строк боржник нею не повідомлявся. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: Сторони не заперечували в судовому засіданні, що перебували у шлюбі, на теперішній час його розірвано, а також що від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.5-6) Також відповідачу відомо, що за рішенням Добропільського міськрайонного суду від 28 листопада 2012 року він повинен сплачувати аліменти на користь колишньої дружини [PERSON] на доньку [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2012 року і до повноліття дитини (а.с.29) Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] при видачі судом виконавчого листа одразу не звернула його до примусового виконання, оскільки [PERSON] добровільно сплачував аліменти. Цей факт ніким не оспорюється. Так, позивач отримувала аліменти від відповідача в листопаді та грудні 2012 року по 800 грн., в березні 2013 року 200 грн., в червні 250 грн. і в липні цього року 300 грн. Відповідач офіційно не працює, і доходи щомісяця отримує нефіксовані і нестабільні. За цих підстав, [PERSON] не була згодна із сумами отриманих аліментів і тому звернулась для примусового їх стягнення до відділу державної виконавчої служби. Виконавчий лист №2/0514/2124/2012 від 28.11.2012р. надійшов на виконання до відділу ДВС 14 травня 2013 року, що підтверджується відповідною довідкою. 16.05.2013 року постановою державного виконавця відкрите виконавче провадження. До повноважень державного виконавця за ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» у ході стягнення аліментів входить, зокрема, обчислення розміру заборгованості, складення її розрахунку і повідомлення про неї стягувача і боржника. При цьому, за правилами ст. ст. 195, 196 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем виходячи з фактичного заробітку (доходу), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення розміру заборгованості. Якщо боржник у цей період та на час визначення заборгованості не працював, така заборгованість визначається, виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не додержані вимоги закону в частині обовязкового повідомлення офіційно боржника про існуючу заборгованість з аліментів. Як пояснила державний виконавець, з цього приводу вона [PERSON] не викликала і не повідомляла про заборгованість і строк її сплати. Вказані обставини узгоджуються із поясненнями відповідача. Відповідно до розяснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами України окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Так, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. Крім того, суд з'ясував, що при складанні розрахунку заборгованості від 29.07.13 (а.с.7) державним виконавцем невірно визначено заборгованість, оскільки не враховані суми фактично сплачених боржником і отриманих стягувачем аліментів, про що на той момент знала стягувач і не повідомила виконавця. Тому виникає спір про дійсний розмір цієї заборгованості, і нарахування пені на помилковий розрахунок цієї заборгованості суд вважає неприпустимим. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки в межах заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed