Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-19 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила ухвалити рішення, яким визначити розмір належної [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] ідеальної частки у праві власності на квартиру [ADDRESS], визнавши за ними право власності на 1/5 її частини за кожним, що є предметом позову. Представник позивача - адвокат Маловичко І.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що [PERSON] разом з членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули права власності в рівних долях на квартиру [ADDRESS] в процесі приватизації, про що видано свідоцтво про право власності на житло від 14 лютого 2007 року. В подальшому мати позивача [PERSON] подарувала належну їй 1/5 частину квартири відповідачу [PERSON], у зв'язку з чим відповідачу по справі належить 2/5 частини вищезазначеної квартири. [INFO] року помер батько позивача [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON] залишив заповіт, за яким заповідав належну йому на праві власності 1/5 частину квартири дружині [PERSON], третій особі по справі. В межах визначеного законодавством строку третя особа [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак до цього часу оформити право власності на спадкове майно не має можливості, оскільки відповідач [PERSON] утримує оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру та категорично відмовляється надати його для оформлення спадщини. Представника позивача зазначила, що позивач вимушена звернутись з даними позовом до суду, оскільки відповідач утримує у себе правовстановлюючий документ на квартиру, категорично відмовляючи надати його позивачу, чим позбавляє позивач та її неповнолітнього сина можливості володіння та розпорядження належної ним частини квартири на власний розсуд, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості відчужити належні позивачу та її неповнолітньому сину частки квартири, що є підставою звернення позивачки з даним позовом в судовому порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.18), пояснив, що відповідач не оспорює право власності позивача [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] на належну їм частину квартири [ADDRESS], оскільки це право підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 14.02.2007 року. Відповідач зазначив, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке видається лише в одному екземплярі, не втрачено та знаходиться на його зберіганні, оскільки він проживає за адресою спірної квартири, несе витрати на її утримання та сплачує рахунки за комунальні послуги, в той час як позивач проживає за іншою адресою, не приймає участі в утриманні житла та не сплачує житлово-комунальні послуги, в свою чергу відповідач не чинить перешкод у користуванні спірною квартирою, та у разі реалізації позивачем права на розпорядження належною їй власністю, не заперечує надати оригінал свідоцтва про право власності на житло від 14.02.2007 року. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) третя особа не скористалась. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно частини 1 статті 321 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, вставленому законом. Судом вставлено, що [PERSON] разом з членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули права власності в рівних долях на квартиру [ADDRESS] в процесі приватизації згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", яке видане Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією. (а.с.7) [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 22.06.2011 року, актовий запис №11157. (а.с. 8) За життя [PERSON] залишив заповіт датований 28 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І., зареєстровано в реєстрі за № 365, яким на випадок своєї смерті заповідав належну йому на праві власності 1/5 частину квартири [ADDRESS] дружині - [PERSON]. (а.с. 9) Звертаючись з даним позовом до суду, позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], просить визначити розмір належної [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] ідеальної частки у праві власності на квартиру [ADDRESS], визнавши за ними право власності на 1/5 її частини за кожним, з посиланням на положення ч.1 ст.357 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частини першої та другої ст.357 Цивільного кодексу України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За загальним правилом, що формулюється в цій статі, частки у праві спільної часткової власності визнаються рівними. Спеціальним правилом, що підлягає переважному застосуванню перед наведеним загальним правилом, є ч.2 ст.357 Цивільного кодексу України, яка встановлює (за умови, що інше не передбачено законом або договором), що частки в праві важності визначаються з урахуванням вкладу співвласників в придбання (виготовлення, спорудження) майна. Визначення часток відповідно до вкладу кожного із співвласників може бути здійснено судом на вимогу одного або декількох співвласників. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що в межах даного спору встановлено, що позивач [PERSON] та її неповнолітній сина [PERSON] є співвласниками, по 1/5 частини кожен, квартири [ADDRESS], іншими власниками квартири є [PERSON], відповідач по справі, та [PERSON], третя особа, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 лютого 2007 року, ці обставини визнанні сторонами у справі, тому відповідно до положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню. Підстав для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами спору, положень ч. 1 ст.357 Цивільного кодексу України, судом не встановлено, оскільки зазначена правова норма не регулює питання набуття права власності на нерухоме майно, а підстав для перерозподілу часток між власниками спірної квартири позивачем не наведено. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], до [PERSON], третя особа [PERSON] про визначення ідеальної частки у праві власності на квартиру є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом прийняте рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та керуючи ст.ст. 182, 321, 328, 331, 334, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст.5, 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: dismissed