Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розподіл спільного майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на автомобіль. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 листопада 2006 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який був зареєстрований відділом РАЦСу м.Дрогобича Дрогобицького МРУЮ Львівської області, актовий запис за № 656. На даний час їхня сімя розпалась і вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. За час спільного проживання вони 28.11.2008 року за спільні кошти, значну частину яких дали її батьки, придбали в ТзОВ «Галавтосвіт» автомобіль марки «Nissan Note» за 74646 грн., про що свідчить договір №28422 від 28.11.2008 року. В цьому договорі покупцем зазначено [PERSON] Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу їй надано право керування вищевказаним транспортним засобом. Вважає, що їхні частки в спірному автомобілі, що є обєктом права спільної сумісної власності, є рівними, тобто кожному з них належить по ? частині цього транспортного засобу. Враховуючи те, що вона має право на керування транспортним засобом, на її утриманні та вихованні знаходиться малолітня дитина, то вважає, що спірний автомобіль слід присудити їй, а з неї стягнути в користь [PERSON] половину його вартості. Зараз їй стало відомо, що під час перебування в шлюбі [PERSON] 02.07.2013 року, зняв з обліку спільно придбаний автомобіль для подальшої реалізації і відповідно 03.07.2013 р. відчужив його згідно договору купівлі-продажу, без її згоди, відома та дозволу відповідачці по даній справі [PERSON] за 50000 грн. Вказана обставина підтверджується копією довідкою-рахунком за № 441340, що була видана ПП "Авто-Фортуна" 03.07.2013 р. Вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.60 СК України, яка регулює правові підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Разом з цим, ст.65 СК України передбачає право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак ч.1 вказаної статті також передбачає зокрема і те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.3 згаданої статті, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Будь-якої згоди ні в усній, ні тим більше в письмовій формі на продаж їхньої автомашини вона не давала і дати не могла, враховуючи стосунки між нею та відповідачем, окреме проживання та наявність судового спору. Зрозуміло і те, що продаж автомашини виходить за межі дрібного побутового договору. Тому всупереч цьому, відповідач [PERSON] під час перебування в шлюбі вчинив правочин зі своєю рідною сестрою [PERSON] /фактично удаваний за своїм змістом/ без її письмової згоди на це і з метою позбавити її законного права на частку в спільному майні подружжя, яким є вищезгаданий транспортний засіб. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та доповнила, що тривалий час користувалась спірним автомобілем, здійснювала за ним догляд, а відповідачу він не потрібен (відчужив його сестрі). Оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, відповідачу він не потрібен, спільне володіння і користування ним є неможливим, а тому просить передати їй його у власність, стягнути з неї ? частину його вартості, припинивши право власності відповідача [PERSON] на нього, що не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласнику автомобіля. Готова в будь-який час внести половину вартості автомобіля на депозитний рахунок суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позову не визнали. Відповідач суду пояснив, що спірним автомобілем користувалась позивачка, однак його обслуговуванням займався лише він. Вважає, що відчужив автомобіль правомірно своїй сестрі [PERSON], оскільки був винен їй грошові кошти в сумі 50000 грн. з усної згоди позивачки. Не погоджується на отримання половини вартості автомобіля, оскільки такий йому вже не належить. Відповідачка [PERSON] позову не визнала. Суду пояснила, що придбала спірний автомобіль у свого брата за 50000 грн., оскільки останній був винен їй саме таку суму. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 16 листопада 2006 року уклала шлюб із [PERSON], (копія свідоцтва про шлюб серія І-СГ № 048775). 28.11.2008 року сторонами на час перебування в шлюбі було придбано автомобіль марки «Nissan Note» ( договір №28422 від 28.11.2008 року), який був зареєстрований за [PERSON] відповідачем по справі. З заяви № 21076166 від 04.07.2013 року та довідки-рахунку за № 441340, що була видана ПП "Авто-Фортуна", вбачається, що відповідачем [PERSON] було відчужено автомобіль марки «Nissan Note» [PERSON] за 50000 грн. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а згідно зі ст.61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.3 згаданої статті, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В звязку з цим, слід визнати, що станом на 03.07.2013 року, на час укладення договору купівлі-продажу сторони перебували в шлюбі, дозволу позивачкою на продаж автомобіля марки «Nissan Note» не надавалось, а тому цей договір слід визнати недійсним. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Оскільки вищевказаний автомобіль було придбано під час перебування в шлюбі (28.11.2008 року), отже він є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає, що позов в цій часині слід задоволити, визнавши за позивачем право власності на ? частину спірного автомобіля. Що стосується вимоги позивачки про визнання за нею права власності на спірний автомобіль, то для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Оскільки позивачка, в разі задоволення позову, готова внести вартість частки автомобіля на депозитний рахунок суду, припинення права власності на автомобіль не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки останній відчужив його, суд вважає, що саме за позивачкою слід визнати право власності на спірний автомобіль, зобовязавши останню сплатити половину його вартості, а саме 25000 грн., що встановлена довідкою-рахунком за № 441340, виданою ПП "Авто-Фортуна". Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути 500 судового збору в дохід держави.

Outcome: approved