Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-21 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду наразі знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення в суд, сторона позивача посилалась на ті обставини, що квартира [ADDRESS], загальною площею 35,0кв.м., первісно належала [PERSON] 28 січня 2007 року [PERSON] зробила розпорядження на випадок смерті, склавши заповіт на користь [PERSON], в якому заповіла останній все майно, що належатиме особі на момент смерті. 07 серпня 2010 року [PERSON] померла, після чого відкрилась спадщина до майна особи. Первісний позивач свідчать, що в процесі оформлення спадкових прав на підставі заповіту після звернення до нотаріуса виявилось, що 27 травня 2008 року між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. Пізніше відбулась низка відчужень спірної квартири. Так, 11 листопада 2010 року [PERSON] продала [PERSON] вказану квартиру, а 22 березня 2011 року [PERSON] продав її [PERSON] Викладені обставини первісний позивач [PERSON] вважає порушенням її прав як спадкоємця [PERSON], дії відповідачів вбачає незаконними, правочини, укладені 27 травня 2008 року та 11 листопада 2010 року, особа вважає фіктивними, у зв'язку з чим звернулась з відповідним позовом до суду. Неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно [PERSON] просила суд визнати недійсними відповідні договори купівлі-продажу від 27 травня 2008 року, 11 листопада 2010 року та 22 березня 2011 року щодо спірної квартири, продовжити їй строк для прийняття спадщини та визнати право власності на спірну квартиру. В процесі розгляду справи від сторони відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов із сукупністю вимог до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на ті обставини, що первісний позов, його подальші уточнення є безпідставними, завідомо неправомірними й такими, що принижують його честь і гідність. У зв'язку з викладеним [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 15225,00 гривень. Представник [PERSON] у відкрите судове засідання з'явилась, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнала у повному обсязі, просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] у відкрите судове засідання з'явився, від імені та в інтересах особи первісні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення в суд з відповідними позовами, проаналізувавши представлені, а також забезпечені судом докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну юридичну оцінку, суд приходить до висновку, що в задоволенні і первісного, і зустрічного позовів належить відмовити - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що квартира [ADDRESS], загальною площею 35,0кв.м., належала [PERSON] 12 січня 2007 року [PERSON] видала довіреність на ім'я [PERSON] на три роки, що була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №68, за положеннями якої [PERSON] надала рідному брату - [PERSON] - право розпорядження її майном. 27 травня 2008 року між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 12 січня 2007 року - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу відповідної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №852, відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. З договору випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі безпосередньо представник власника отримав від покупця до підписання договору, засвідчивши цей факт власним підписом (п.2 договору). 11 листопада 2010 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений держаним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М., під реєстровим №3-1768, відповідно до умов якого [PERSON] набув право власності на вказане майно. 22 березня 2011 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно та є власником даної квартири на теперішній час. При цьому, 28 січня 2007 року [PERSON] зробила розпорядження на випадок смерті, склавши заповіт на користь [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №264. Так, згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як чітко вказує ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. При цьому згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Обґрунтовуючи заявлений позов та оспорюючи укладений правочин, сторона [PERSON] посилалась на те, що їй та [PERSON] взагалі не було відомо про факт відчуження цієї квартири. Разом з тим, сторона свідчила, що довіреність на ім'я її батька - [PERSON] - була видана [PERSON] начебто для здійснення капітального ремонту квартири, що було доручено [PERSON], але ж взагалі начебто не йшлося про відчуження квартири. В теперішній час [PERSON] немає серед живих, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане Третім Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції від 07 серпня 2010 року, актовий запис №723 від 07 серпня 2010 року. Ураховуючи той факт, що даний договір укладався від імені власника на підставі довіреності суд звернув увагу на наступне. Згідно ст. 237 ч.ч.1,3 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. При цьому в силу ст. 244 ч.ч.1,3 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 245 ч.1 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Факт видачі [PERSON] довіреності на ім'я [PERSON] стороною первісного позивача [PERSON] за зустрічним позовом не заперечувався, однак особа посилалась на те, що насправді довіреність видавалась начебто з іншої метою. Втім, ця правова позиція спростовується змістом самого документу від 12 січня 2007 року, за яким [PERSON] було передано широке коло прав щодо розпоряджання усім майном [PERSON], в тому числі - права продавати із правом одержання грошових коштів, належних довірителю. Суду не надавалось доказів скасування чи оскарження [PERSON] вказаної довіреності протягом її дії, відповідних вимог при розгляді даної справи заінтересованими особами не заявлялось, що унеможливило їх розгляд в силу ст. 11 ЦПК України. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як регламентує ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Разом з тим, в силу ст. 236 ч.ч.1,2 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив обґрунтованих, передбачених законом підстав для задоволення відповідної базової вимоги сторони [PERSON] щодо визнання недійсним договору від 27 травня 2008 року, що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог щодо визнання недійсними подальших договорів від 11 листопада 2010 року та 22 березня 2011 року, а також визнання за нею права власності на спірну квартиру. Всупереч поясненням [PERSON], лист П'ятої одеської державної нотаріальної контори №1683/01-16 від 30 вересня 2013 року свідчить, що спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. Виходячи з викладеного, суд не вбачає обґрунтованою вимогу позивача щодо продовження строку прийняття спадщини, оскільки така вимога заявлена позивачем безпідставно та передчасно. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також відсутні будь-які відомості, що б свідчили про неправомірну відмову заявникові в задоволенні законних вимог. При перевірці обґрунтованості зустрічного позову [PERSON], суд звертає увагу на наступне. Кожній особі гарантується право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на судовий захист закріплене в Конституції України (ст. 55) та знаходить своє відображення у законах (ст. 3 ЦПК України, ст. 16 ЦК України). Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. У зв'язку з викладеним, звернення особи до правоохоронних органів чи безпосередньо до суду із будь-якою заявою, скаргою, позовом тощо не може розцінюватись в якості поширення негативної чи недостовірної інформації. Так само звернення особи до суду у встановленому порядку не може розглядатись як порушення прав відповідача за такими вимогами, замах на його законні інтереси чи будь-який тиск. Тому позиція [PERSON] про визнання дій [PERSON] щодо звернення до суду з даним позовом в якості поширення недостовірної інформації є хибною та не основаною на нормах закону. При цьому прерогатива визнання позову обґрунтованим чи безпідставним належить суду, а не відповідачеві за таким позовом. У зв'язку з викладеним, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні зустрічного позову. При цьому, в силу висновку суду про відмову в задоволенні і первісного, і зустрічного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторін присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed