Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-10 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання частково недійсним договору дарування. В обґрунтування позову зазначав, що 09.11.2009 року ним та його дружиною [PERSON] було укладено договір дарування ? частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк (Бургазли) І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 9846. Позивач вважає, що вказаний договір повинен бути визнаний частково недійсним, оскільки він був укладений ним під впливом тяжкої для нього обставиною та на вкрай невигідних умовах. Як зазначав позивач, він разом зі своєю дружиною мали намір укласти зі своєю донькою - [PERSON] угоду про утримання їх за рахунок доньки з подальшою передачею права власності на належні їм частки квартири у власність відповідачки, що неодноразово ними обговорювалось. У жовтні 2009 року дружина позивача - [PERSON] тяжко захворіла і 19.10.2009 року їй було зроблено онкологічну операцію брюшної полості, у зв'язку з чим дружині необхідний був постійний нагляд з боку доньки. Проте, донька не погодилась на укладання угоди про нагляд за дружиною, а наполягала на укладенні договору дарування, посилаючись на те, що доглядати матір вона буде за будь-яких обставин. Враховуючи тяжкий стан здоров'я дружини позивача, вона погодилась на умови відповідачки та умовляла позивача зробити так як вона бажає. 09.11.2009 року був укладений договір дарування частини квартири, який позивач вимушений був укласти за проханням дружини та під впливом тяжких обставин. Після оформлення договору дарування обставини змінилися і донька не виконувала свої обіцянки, які вона давала. [INFO] дружина позивача - [PERSON] померла. Маючи похилий вік, позивач вже не може самостійно здійснювати побутові обов'язки, а з боку доньки ніякої допомоги не отримує. Посилаючись на те, що договір дарування належної йому частини квартири він підписав під впливом тяжкої для нього обставини, оскільки на той час його дружина тяжко хворіла і він не хотів створювати будь-які умови для погіршення її стану здоров'я, а в даний час [PERSON] відверто відмовляється здійснювати нагляд за позивачем, що підтверджує те, що вона скористалася тяжкими обставинами при житті його дружини і він був вимушений підписати оскаржуваний договір, [PERSON] просив суд визнати частково недійсним договір дарування частки квартири на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності. 19.02.2013 року від позивача надійшла заява про поновлення строку позовної давності, в якій він посилався на те, що ст. 258 ЦК України для таких спорів передбачено спеціальний строк позовної давності в один рік, який пропущено було позивачем з поважних причин. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2013 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та додаткових поясненнях до позову. Зазначали, що оспорюваний договір був укладений позивачем лише тому, що [PERSON] в той час дуже хворіла і саме вона наполягала на тому, щоб укласти з відповідачкою договір дарування, а позивач в свою чергу не бажав психологічно та морально турбувати жінку, а тому і погодився на підписання договору дарування на користь [PERSON] Саме у зв'язку з тим, що позивач створював для своєї жінки сприятливі умови під час її хвороби та після цього і слугувало підставою для того, що вона прожила ще більше двох років. Відповідач та її представник заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. [PERSON] в судовому засіданні посилалась на те, що вона ніякого відношення до укладення договору дарування не має, її батьки лише поставили її до відома, що вони вирішили подарувати належну їм частину квартири. Після укладення договору дарування її мати прожила ще більше двох років, відповідач продовжувала піклуватися батьками, допомагала та доглядала за ними. У квартирі де вони проживають робила ремонт, в їх сім'ї завжди були дружні, сімейні стосунки. Представник відповідача зазначала, що підстав для задоволення позову немає, оскільки відсутні всі елементи, які є підставами для визнання недійсною угоди дарування з підстав укладення її під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві приватної власності належало по ?? частині квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 1004 від 05.09.2008 року. 09.11.2009 року, [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони уклали договір дарування частини квартири, відповідно до якого дарувальники подарували, а обдарована прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк (Бургазли) І.І. на дому за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано в реєстрі за № 9846. 26.01.2012 року дружина позивача - [PERSON] померла. Звертаючись до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування квартири, позивач посилався на те, що вказаний правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини, зокрема хвороби його дружини, та на вкрай невигідних умовах. Диспозитивність цивільного судочинства, встановлена ст. 11 ЦПК України, полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9, 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Системний аналіз зазначеної норми матеріального права свідчить про те, що договір дарування є безоплатним і безумовним правочином і тому не може бути визнаним таким, що вчинений на вкрай невигідних для дарувальника умовах. Крім того, в позовній заяві позивач, як на тяжку обставину, внаслідок якої було укладено договір дарування, посилався на тяжку хворобу своєї дружини і зазначав, що він вимушений був погодитися на укладення оспорюваного договору дарування, щоб не створювати будь-які умови для погіршення її стану здоров'я. Маючи похилий вік він вже не може самостійно здійснювати побутові обов'язки, а з боку доньки ніякої допомоги не отримує. Відповідач у справі відверто відмовляється здійснювати за ним догляд, що підтверджує, що вона скористалася тяжкими обставинами при житті його дружини і він вимушений був підписати оскаржуваний договір. Проте, вказані обставини спростовуються поясненнями самого позивача, даними ним у судовому засіданні та поясненнями свідків, допитаних у суді. Так, позивач у судовому засіданні зазначав, що під час підписання договору дарування він розумів значення укладення цієї угоди та не розраховував на будь-яку вигоду або дії з боку [PERSON], він самостійно займався оформленням документів у ТОВ "ЗМБТІ" для укладення договору дарування та сам запросив нотаріуса. Проте, згодом із газети він дізнався як людей роблять особами без визначеного місця проживання, і зрозумів, що його обманули. На даний час його з квартири ніхто не виганяє, перешкод для проживання у квартирі йому ніхто не створює, проте у нього є свої діти, які б могли успадкувати частину його квартири. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначали, що у сторін по справі були дуже добрі сімейні відносини, і завжди у їх сім'ї, ще за життя матері відповідачки, обговорювалось, що частину квартири, яка передана за договором дарування у власність [PERSON], її батьки залишать саме їй. Таким чином батьки бажали розпорядитися спадщиною ще за свого життя і забезпечити своїх дітей нерухомим майном на майбутнє. За таких обставин, позивачем у відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного належного доказу на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, з якими б закон пов'язував визнання укладеного договору дарування недійсним, з підстав зазначених у позові, а особисті пояснення позивача не мають під собою ніякого доказового підґрунтя. Наявність лише самої такої обставини, як хвороба дружини, у зв'язку з чим їй робили операцію, не може бути підставою для визнання правочину недійсним відповідно до вимог ст. 233 ЦК України за відсутності доказів, що такий правочин було укладено позивачем для усунення або зменшення хвороби [PERSON], а також того, що [PERSON] цими обставинами скористалася. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають залишенню без задоволення. Що стосується заяви [PERSON] про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, а не про його розірвання. Позов подано в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, у зв'язку з чим, суд доходить до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування [PERSON] не пропущено.

Outcome: dismissed