Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів. Посилається на те, що 18.09.2009 року між ним та відповідачем укладено договір №03232 про надання йому кредиту грошових коштів, необхідних для придбання будівельних матеріалів вартістю 100 000 гривень. Згідно квитанцій ним внесено на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 26422,40 грн. Кожного разу після внесення ним щомісячного платежу його повідомляли, що скоро він зможе отримати кредитні кошти. 20 жовтня 2010 року та 29 травня 2012 року він письмово звертався до відповідача з вимогою повернути йому внесені ним на його рахунок кошти, але по сьогоднішній день відповідач ухиляється від виконання умов договору та не реагує на його звернення щодо його розірвання. Вважає, що дії відповідача є протиправними, такими що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Просив визнати вказаний договір недійсним, стягнути витрати понесені ним згідно укладеного договору. В судовому засіданні позивач вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про день, час та місце судового розгляду, про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Судом встановлено, що 18 вересня 2009 року [PERSON] уклав із ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» договір № 03232 предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання товару на умовах Програми діяльності Приват-Плюс, яка є Додатком №1 до цього договору. Клієнт Програми (партнер) згідно Додатку № 2 до договору сплачує товариству (адміністратору) щомісячний чистий платіж в сумі 555,56 гривень, щомісячний загальний платіж 905,56 гривень та асигнаційний платіж в розмірі 3% від вартості товару. Цим товаром, як зазначено в додатку, є будівельні матеріали вартістю 100000 грн. Згідно п.2.2 Програми послуги, які є предметом договору, надаються шляхом формування товариств партнерів. Виконання послуг з адміністрування системи полягає в тому, що клієнт сплачує передбачені контрактом кошти, а ТОВ «Компанія «Приват -Плюс» проводить для товариства партнерів в кінці кожного непарного місяця асигнаційний акт №1 та в кінці кожного парного місяця - асигнаційний акт № 2. Право на отримання товару по результатах асигнаційного акту №1 надається тим партнерам, які мають найбільшу кількість заявлених платежів. А право на отримання товару за асигнаційним актом №2-тим партнерам, які матимуть найбільшу сумарну кількість проплачених платежів. Право на отримання товару за результатами асигнаційного акту є підставою для придбання його за рахунок фонду товариства, утвореного із суми щомісячних чистих платежів. Договір не містить строків та (або) термінів отримання клієнтом будівельних матеріалів, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ «Компанія «Приват -Плюс» за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання клієнтом товару, навіть у разі повної оплати його вартості. Натомість п.11.3 Програми передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання партнером платіжної вимоги, надісланої адміністратором, партнер сплачує штраф в розмірі 20% від суми несплачених щомісячних платежів. Таке може свідчити про порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позивача, введення його в оману. Наведене вище, підтверджує доводи позовної заяви, стосовно того, що відповідач при укладанні спірного Договору діяв не добросовістно і що позивачу була не надана повна та достовірна інформація щодо умов цього Договору та його правових наслідків. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 6 ст. 19 зазначеного вище Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому суд приходить до висновку про стягнення з ТОВ «Компапнія «Приват-Плюс» на користь позивача 26422,40 грн. сплачених за спірним Договором, що підтверджується копією квитанцій (а.с. 17-27), а в частині визнання недійсним договору слід відмовити. У відповідності до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ст.7 ч.1 п.1) Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Виходячи з викладеного, суд вважає, що оскільки позивачем при зверненні до суду було внесено розмір судового збору в більшому розмірі, то його різницю необхідно йому повернути, а з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, який сплочений ним при подачі позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial