Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-30 00:00:00

21 травня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом пред’явленим до відповідача [PERSON] в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку площею 44,8 кв.м., розташованого в м.Новий Буг Миколаївської області по вулиці Зубкова, будинок №6, що був укладений 11 травня 2000 року на Універсальній товарно-сировинній біржі. Свої позовні вимоги позивач аргументував тим, що 11.05.2000 року між ним та відповідачем через Універсальну товарно-сировинну біржу було укладено договір №264 купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими до нього надвірними спорудами та будівлями розташованого в м.Новий Буг Миколаївської області по вулиці Зубкова, будинок №6. 23.05.2000 право власності на будинок було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. У квітні 2013 року він вирішив укласти цивільно-правову угоду з приводу вказаного будинку, однак це йому зробити не вдалося оскільки договір не був посвідчений нотаріально. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, що унеможливлює оформлення за ним права власності на вказане нерухоме майно. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з’явився повторно, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд постановляє рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступного висновку. 11.05.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 44,8 кв.м., з прилеглими до нього будівлями і спорудами, який розташований за адресою: м.Новий Буг Миколаївської області, вулиця Зубкова, будинок №6. Вказаний договір укладався на Універсальній товарно-сировинній біржі за №264. 23.05.2000 року право власності на вказаний будинок було зареєстровано у бюро технічно інвентаризації, про що було внесено запис за №4786. Статтею 227 ЦК УРСР (1963 р., що діяв на час укладення договору) визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоди, визнати угоду дійсною. При цьому наступне нотаріальне посвідчення угоди не потрібно. В роз’ясненнях, даних у абзаці 3 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що «при розгляді таких справ суди повинні з’ясувати, чи підлягає правочин обов’язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину». Відповідно до ст.657 ЦК України (нині діючого) договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, позивач визначив ст.220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В роз’ясненнях, даних у абзаці 2 пункту 13 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що «вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов’язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов’язків для сторін», аналогічні роз’яснення надав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4/-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Таким чином, на думку суду, відповідно до ст.ст.16,182,640 ЦК України визначена ч.2 ст.220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, й не підлягають державній реєстрації, а тому суперечить законодавству визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий правочин у обов’язковому порядку має пройти державну реєстрацію. Посилання позивача на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу діяв старий ЦК УРСР (1963 р.), який не вимагав державної реєстрації договору є невірними, адже ч.2 ст.227 вказує, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає законних підстав які б надавали можливість задовольнити позов позивача, а тому такі позовні вимоги належить залишити без задоволення. На підставі вищевикладеного, ст. 210, 640, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed