Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-16 00:00:00

13 вересня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 10 серпня 2005 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції було укладено шлюб між сторонами, про що зроблено запис за № 1066. Від сумісного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалось, на даний час між ними припинені шлюбні відносини. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження сімї вважає неможливим. Просить шлюб, укладений між нею та відповідачем розірвати. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в ньому, та просив суд винести рішення, яким розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON]. Відповідач в судове засідання не зявився. Позивачу для вручення відповідачу [PERSON] було надано повістку і розписку. Останній від одержання повістки відмовився, про що свідчить напис в розписці. Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Шлюб між сторонами зареєстрований 10 серпня 2005 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про що зроблено запис за № 1066. (а.с. 4). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягав на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що відповідач зловживає спиртними напоями то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З позовної заяви, поданої позивачем вбачається, що подальше спільне життя та збереження сімї неможливе. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а тому суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Outcome: approved