Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди йому у користуванні та розпорядженні власністю , шляхом визнання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим будинком, який знаходиться в с.Чуньків по вул. Головній, 6 Заставнівського району Чернівецької області . В огрунтування позову посилається на те, що вказаний житловий будинок належить йому на праві особистої власності. Відповідачі [PERSON] - його дочка , а [PERSON] - внук, котрі зареєстровані у вказаному будинку, проте із серпня 2002 року не проживають в ньому. Позивач посилається на те, що реєстрація відповідачів є перешкодою у користуванні його власним майном. Саме з цих підстав просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, не повідомили суду причини неявки і від них не надійшли до суду заяви із проханням проводити розгляд справи у їх відсутності, а тому судом проведено заочний розгляд справи. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що відповідачі у вказаному будинку не проживають протягом тривалого часу. Свідкам не відомо про місце перебування відповідачів. Встановлено, що [PERSON]. згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належить житловий будинок, що розташований в с.Чуньків по вул. Головній, 6 Заставнівського району Чернівецької області . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов та будинкової книги за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], однак із 2002 року в ньому не проживають. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру. Статгею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст.ст. 319,321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач [PERSON], як власник житлового будинку, не може на свій розсуд користуватись та розпоряджатись ним, оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON] чинять перешкоди в цьому, не знімаючись з реєстрації в ньому, чим порушують його права власника, які по закону підлягають захисту. Саме тому, суд вважає, що відповідачів належить визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком, власником якого є позивач. Статгею 7 ч.1 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). З вказаної норми закону вбачається обов' язок органів, які наділені в силу закону відповідними повноваженнями, в даному випадку сектор у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області, зняти з реєстраційного обліку особу щодо якої є рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, дослідивши письмові матеріали справи, покази свідків, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved