Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та усунення перешкод у спілкуванні і вихованні дітей, посилаючись на те, що 09 червня 2001 року він уклав шлюб з відповідачем у Виконкомі Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис № 34. Від спільного життя з відповідачем у них є неповнолітні діти: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося, по причині різних поглядів на життя та на виховання дітей. Шлюб існує лише формально, стосунки припинені з серпня 2011р. Рішенням суду зобов`язаний до сплати аліментів на дітей, що і виконую. Окрім того, матеріально допомагає дітям добровільно. Однак відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Тому звернувся до суду і прохає позов задовольнити. У судове засідання сторони не з`явилися, надавши письмові заяви, у яких наполягають на задоволенні позову, на примирення не згодні, прохають шлюб розірвати,. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 червня 2001 року, про що в книзі реєстрації шлюбів у Виконкомі Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровській області того ж дня зроблено запис за № 34. (а.с. 6). Від спільного сімейного життя у сторін [INFO] року народився син [PERSON], та [INFO] року - дочка [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, спільно не проживають, сумісного господарства не ведуть та фактично не спілкуються між собою. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків, між ними встановились недружні взаємовідносини, сторони не мають наміру зберегти сім'ю. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю додаткового строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Згідно до положень статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заяви відповідають дійсній волі дружини та чоловіка, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу щодо спілкування із спільними дітьми, що є незаконним, то позов про усунення цих перешкод підлягає задоволенню із визначенням періодом проведення часу з дітьми. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved