Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Прокурор Чернівецької прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері звернувся з позовом в інтересах держави в особі Державної адміністрації залізничного транспорту України - Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та [PERSON], третя особа: відділ Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки належному власнику. Обґрунтовуючи свої вимоги, тим що Купською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області на підставі рішення №180-24/2009 від 28 травня 2009 року незаконно передано [PERSON] земельну ділянку площею 0,2336 га., яка повністю розташована в смузі відведення ДТГО «Львівська залізниця» та знаходиться в її постійному користуванні, що було встановлено в ході перевірки, проведеної Чернівецькою прокуратурою з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері щодо додержання вимог земельного законодавства при використанні земель залізничного транспорту в адміністративних межах Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. В результаті обстеження земель смуги відведення залізниці в межах перегону Карапчів - Чудей з км 4+510 по км 9+00 щодо фактичного їх використання згідно цільового призначення, встановлено, що з км 6+720 до км 6+995 м. права сторона по ходу кілометра розташована земельна ділянка гр. [PERSON] на відстані 8,2 м від осі головної колії, надана для ведення особистого селянського господарства. Смуга відведення залізниці за матеріалами інвентаризації земель 1949 року на даній ділянці складає від 40 м від осі головної колії, земельна ділянка відповідачки повністю розташована в смузі відведення залізниці. На підставі зазначеного позивач просив суд позов задовольнити та визнати незаконним та скасувати рішення сільської ради, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, скасувати його державну реєстрацію та повернути земельну ділянку належному власнику. В судовому засіданні прокурор та представник позивача - Левчук І.М. позовні вимоги підтримали повністю та надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача Купської сільської ради Алергуш А.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що на сесії сільської ради було прийнято таке рішення, оскільки залізницею було погоджено межі земельної ділянки, яка видавалася [PERSON] Відповідачка [PERSON] та представник Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області в судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи про причину неявки в судове засідання не повідомили і не просила суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглядати у їх відсутність. Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, представника сільської ради та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що при проведенні робіт ПП «Ріга»з інвентаризації земель та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками для ДТГО «Львівська залізниця» стало відомо про те, що під час обстеження земельних ділянок ВП «Чернівецька дистанція колії» (ПЧ-11) на перегоні Карапчів-Чудей з км 4+510 по км 9+00 юридичних або фізичних осіб , які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 25.04.2013 року, права сторона за ходом кілометрів з км 6+720 до км 6+995 м розташована земельна ділянка гр. [PERSON], яка повністю знаходиться в межах смуги відведення на географічному матеріалі. Ширина смуги відведення складає 40,0 м, фактична відстань від осі колії до межі земельної ділянки складає від 8,2 м. Згідно «Плана границ полосы отвода линии Кишеневской железной дороги направление Карапчу-Чудей», Південно-Західної залізниці 1949 року ширина смуги відведення на ділянці перегону Карапчів-Чудей з км 6 + 720 м до км 6 + 995 м права сторона по ходу кілометра становить 40,0 м від осі колії, земельна ділянка гр. [PERSON] знаходиться на відстані 8,2 м. від осі колії, тобто повністю розташована в межах смуги відведення. Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затв. Міністерством шляхів сполучення СРСР 01.11.1949 року; «Положение о землях предоставленных транспорту», затв. Постановою СНК СССР 07.02.1933 року; інші нормативні акти та будівельні норми), вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства»(Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювалися за ними, проводилося шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів. Дані обставини підтверджуються також і п.2 «Положення про землі транспорту», затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року за №24, де зазначено, що «размеры земельных участков, предоставляемых для указанных целей, определяются в соответствии с утвержденными в установленном порядке нормами или проектно-технической документацией». В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів в Земельних Кодексах, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі. Проте, всупереч зазначеному та існуючим нормам частина земельної ділянки смуги відведення Залізниці була передана у власність [PERSON], де остання вела особисте господарство у близько до залізничного полотна, в той час як, згідно затвердженого плану смуги відведення, відстань від залізничного полотна має становити 15 м. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що залізницею, як землекористувачем, сплачується земельний податок за дану земельну ділянку, що підтверджується довідкою державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Чернівецька дистанція колії №2788 від 11 вересня 2013 року про сплату земельного податку з 2011 року по 2013 рік в розмірі 6 107,76 гривень за земельну ділянку в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця», площею 19,0 га., на території Купської сільської ради, по ВП «Чернівецька дистанція колії». Відповідно до ч.2 ст.149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, вилучення ділянки у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Крім того, залізниця, як суміжний користувач, не погоджувала проект відведення земельної ділянки, погодження на вилучення земельної ділянки не надавала. Відповідно до п. б) 4.4 ст.84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями. Згідно п.5 Постанови Верховної Ради України № 562 від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української PCP «Про земельну реформу»(зі змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01.01.2008 року оформити право власності або право користування землею. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року у справі №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення»Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право користування, визнані неконституційними. Таким чином, оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні залізниці, не є обмеженими у часі. Згідно п. 3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частина 1 ст.155 Земельного кодексу України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку підставою звернення до суду є порушення права користування земельною ділянкою в результаті протиправних дій відповідачів. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Відповідно до пунктів а, б, в частини 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Положеннями ст. 118 наведеного кодексу передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Місцеві органи самоврядування виступають у відповідності зі статтею 83 ЗК України суб'єктами права комунальної власності в межах населеного пункту. Нормою ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності. Відповідно до п. 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України ( в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження з розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до пунктів г частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 2 ст. 21 ЦК України). Відповідно до ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом України та іншими законами України. А тому Купська сільська рада не мала правових підстав виносити на ХХІV сесії V скликання рішення №180-24/09 від 28.05.2009 року в частині надання дозволу на передачу у власність земельної ділянки [PERSON], а тому дане рішення є незаконним, так прийняте за межами своїх повноважень з порушенням земельного законодавства, а тому і Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий відповідачу по справі є незаконними, тобто його видача суперечить положенням ст.118 ЗК України. Враховуючи те, що прокурор в силу п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню із відповідачів на користь держави. На пiдставi викладеного, ст.ст. 17, 83, 84, 116, 118, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. 393 ЦК України,

Outcome: approved