Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

11.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді Дніпропетровської області, в якому просив (з урахуванням зменшення позовних вимог, заявленого представником позивача в судовому засіданні 20 грудня 2013 року) стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500 грн., з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді Дніпропетровської області - 3500грн., посилаючись на те, що він знаходився в трудових відносинах з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", під час роботи у виробничих структурних підрозділах ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" в 1994 році отримав виробничу травму, у зв'язку з чим 12.10.1994 року Павлоградською міжрайонною МСЕК йому вперше було встановлено 25% втрати професійної працездатності, в подальшому позивач отримав під час роботи у виробничих структурних підрозділах ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" професійні захворювання, у зв'язку з чим 09.12.2002 року Дніпропетровською обласною МСЕК було встановлено 60% втрати професійної працездатності (35% - первинно, 25% повторно у зв'язку з виробничою травмою), визнано інвалідом третьої групи безстроково. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" на підставі ст.237-1 КЗпП України, вимоги до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді Дніпропетровської області просив задовольнити на підставі доводів, викладених в позовній заяві. Представник Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено факту завдання моральної шкоди. Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач приводе в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачеві встановленням групи інвалідності, призначенням відповідної пенсії, регресу (щомісячні виплати) по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою Фондом ССНВ ПЗ України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування та обстеження по професійним захворюванням. Оскільки право на звернення до суду з позовом у позивача за трудовим каліцтвом виникло відповідно з 09.12.2002 року та 16.06.1987 року, до введення в дію ЦК України 2004 року, то встановлений ст..71 ЦК Української РСР 1963 року, строк позовної даності сплив. Представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді Дніпропетровської області в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено факту завдання моральної шкоди. Висновок МСЕК не містить свідчень про те, що крім стійкої втрати працездатності встановлено позивачу ще і наявність моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження обставин, якими сторони обґрунтовують свої доводи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач тривалий час працював на підземних роботах в умовах дії несприятливих виробничих факторів на підприємствах, правонаступником яких є відповідач ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", та був звільнений у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, що підтверджується копією трудової книжки. Працюючи у виробничих структурних підрозділах ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" 16.06.1987 року позивач отримав виробничу травму. У зв'язку з чим 12.10.1994 року Павлоградською міжрайонною МСЕК позивачу вперше було встановлено 25% втрати професійної працездатності У зв'язку з отриманими захворюваннями 09.12.2002 року Дніпропетровською обласною МСЕК позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності (25%- повторно, виробнича травма 16.06.1987 року, 35% - первинно) та третю групу інвалідності безстроково. Суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок втрати професійної працездатності, оскільки позивач втратив працездатність; став інвалідом третьої групи; він постійно відчуває стійкий біль, не має можливості працювати не тільки на виробництві, а й виконувати елементарну домашню роботу, доставляє багато труднощів своїй родині, все це порушує його звички та звичний спосіб життя, нормальні життєві зв'язки. Позивачу висновком МСЕК від 09.12.2002 року встановлено 35% втрати професійної працездатності вперше і з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. На час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України порядок відшкодування такої шкоди регулювався Законом України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності". За змістом ст.ст. 21, 28, 34, 40 указаного Закону в разі настання страхового випадку за наявності факту заподіяння потерпілому моральної шкоди Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний в установленому законодавством порядку провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду. Така моральна (немайнова) шкода відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача 09.12.2002 року, покладення на відділення Фонду обов'язку відшкодувати моральну шкоду не залежить від часу звернення особи до суду з відповідним позовом, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді Дніпропетровської області 3500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, враховуючи при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, вимоги розумності та справедливості. Право на отримання потерпілим виплати за моральну шкоду у разі стійкої втрати працездатності виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК, тобто щодо встановлення позивачу 25% втрати працездатності у зв'язку з виробничою травмою у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди з 12.10.1994 року, дати встановлення МСЕК вперше 25% втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин відносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, були врегульовані Законом України "Про охорону праці" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону праці" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Стосовно посилань позивача на ст.237-1 Кодексу законів про працю України як на підставу позовних вимог до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» суд вважає за необхідне зазначити наступне. В даному випадку позивачу вперше встановлена втрата професійної працездатності 12.10.1994 року, проте Кодекс законів про працю України доповнено статтею 237-1, яка визначає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, згідно із Законом України від 24.12.1999 р. N 1356-XIV, стаття набрала чинності 13 січня 2000 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення представника позивача та представника відповідача, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення моральної шкоди в розмірі 2500 грн. на підставі ст.237-1 Кодексу законів про працю України, оскільки станом на 12.10.1994 року спірні відносини були врегульовані Законом України "Про охорону праці" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Відповідно до вимог частин 2,4 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Павлограді Дніпропетровської області повинні бути стягнуті на користь держави судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 229,40 грн., оскільки даний спір носить нематеріальний характер, а відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Проте зважаючи, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від сплати судового збору звільнено відповідно до п.18 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", судові витрати, понесені Фондом, компенсуються за рахунок держави. Витрати публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" компенсуються за рахунок держави у зв'язку з залишенням без задоволення позовних вимог позивача до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля".

Outcome: partial