Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

07.11.2013 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала, що 03.03.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON], про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 68. Від даного шлюбу у них народилась діти донька [PERSON], [INFO]. Сімейне життя в них не склалось через різні погляди на життя, постійні сварки, і сторони припинили сімейні стосунки. На підставі вищезазначеного позивач просила розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини з позивачем. В судовому засіданні позивач позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Судом встановлено, що між сторонами склалися сімейні правовідносини щодо припинення шлюбу, які врегульовуються ст.ст. 104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1, 112 Сімейного кодексу України. Так, під час судового слідства встановлено, що дійсно між сторонами 03.03.2012 укладено та зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, й зроблено в книзі реєстрації актів запис за № 68 /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO] /а.с.7/. Змісту позовної заяви, вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подальше існування їхньої сім'ї неможливе, у звязку з чим вони відмовляються від примирення. Тривалий час шлюбні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться. З урахуванням зазначеного суд визнає встановленим, що між сторонами у справі подальше спільне життя неможливе, у звязку з чим позивач звернувся з позовом в порядку ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України. Саме той факт, що сторони спільного господарства не ведуть, сім'я фактично розпалась, що унеможливлює їх сумісне співіснування. При ухваленні рішення судом враховано спільне бажання сторін швидше розірвати шлюб, оскільки подальші шлюбні відносини між ними є неприпустимими. Враховуючи вказане, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, та інтересам дитини, що має істотне значення, у звязку з чим укладений шлюб слід розірвати на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають значення. При цьому, суд виходить зі встановленої обставини справи в тім, що позивач, створила належні умови для виховання малолітньої дочки. За місцем проживання позивача дитина в повній мірі отримає фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний і соціальний розвиток. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає що визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері буде відповідати інтересам дитини, тоді як, виходячи з віку та статі дитини, принципу 6 Декларації прав дитини проживання дитини з матір'ю забезпечить їй більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток. На підставі викладеного, враховуючи принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю, суд вважає за необхідне позов в частині визначення місце проживання малолітньої дочки [PERSON] з позивачкою за місцем її проживання, що, на думку суду є доцільним та відповідає інтересам дитини. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп., сплачену позивачем за вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved