Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-03 00:00:00

Позивачка у серпні 2013 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування квартири від 17.11.2004 року вона є власником квартири [ADDRESS]. Згідно договору дарування [PERSON] та [PERSON] подарували позивачці вказану спірну квартиру. Відповідач квартиру звільнив, однак з реєстраційного обліку не знявся, чим чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою. Вона вимушена сплачувати комунальні послуги за особу, яка ними не користується. Просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідач до суду не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому суд за згодою позивача постановляє відповідно до ч.4 ст.169, ст. 224 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач не проживає в квартирі з 2005 року. Він як родич позивачки деякий час дивився за спірною квартирою, речей відповідача в квартирі не бачив, в квартирі він не появлявся. Суд, вислухавши пояснення позивача, пояснення свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Власник майна відповідно до ст.318, 319, 325, 383 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Перевіряючи обставини по справі, судом встановлено, що позивачу згідно договору дарування від 17 листопада 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON]., належить квартира [ADDRESS]. (а.с.4-5). Разом з тим, згідно довідки ф.3 виданої ТОВ «Кийградсервіс» від 09.08.2013 року № 2013 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] крім позивачки зареєстрований, як колишній власник квартири відповідач (а.с.6). Актом затвердженим директором ТОВ «Кийградсервіс» від 29.11.2013 року підтверджується, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає, особистих його речей в квартирі не виявлено. Таким чином, судом встановлено, що на даний час відповідач у вказаній квартирі не проживає, разом з тим не вживає передбачених законом дій щодо зняття себе з реєстраційного обліку в квартирі позивача. В ч.1 ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що на даний час позивачка є єдиним власником квартири [ADDRESS], суд вважає, що вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном (квартирою), в тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування її квартирою, що може бути підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в її квартирі. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, з втратою права власності, особа втрачає право реєстрації за даною адресою, адже це вже порушує права нового власника квартири. За таких обставин, оскільки колишній власник квартири [ADDRESS], відповідач по справі [PERSON], втратив право власності на цю квартиру, він втратив і право користування цією квартирою, а тому суд вважає, що вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Таким чином вимога позивача щодо зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, керуючи ст. 150 ЖК України, ст.318, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 17 КАС України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 169, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України суд, -

Outcome: partial