Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-24 00:00:00

12.09.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ПівнГЗК про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання. У своєму позові позивач зазначив, що з березня 1984 року жовтень 2000 року працював помічником машиністу екскаватора, з жовтня 2000 року по жовтень 2012 року працював машиністом екскаватора в карєрах ПАТ «ПівнГЗК». При цьому в наслідок особливостей технологічного процесу, пов'язаного з використанням наведених професій, на протязі більш ніж 28 років працював в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищували гранично допустимий рівень (ГДР) на робочих місцях стали причиною виникнення та розвитку професійного захворювання у позивача. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії клініки Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (далі УкрНДІпроммед, м. Кривий Ріг) від 14.06.2012 р. №1107 позивачу було встановлено професійне захворювання з діагнозом: Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з церебральним периферичним ангіодистонічним синдромом зі стійкою артеріальною гіпертензією в сполученні з полірадикулопатією на попереково-крижовому та шийному рівнях, вираженим порушенням біомеханіки хребта, нейродистрофічним синдромом у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ другого ступеня, трофічними розладами кистей. Нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху) За висновками МСЕК від 14 вересня 2012 р. встановлено 45 % втрати професійної працездатності, з встановлення первинно 3-ї групи інвалідності. Позивач вважає, що за таких обставин з боку роботодавця йому має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Моральна шкода в зв'язку з ушкодження здоров'я на виробництві і отримання професійного захворювання, відповідачем ПАТ «Пів нічний ГЗК», у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. № 20-рп/2008 р., ст.ст. 23,1167,1168 ЦК України, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України позивачу - не відшкодована . Протягом більше 28 років він працював в умовах що пе ревищували гранично допустимі рівні фізичного навантаження, запиленості, шуму. Він неодноразово лікувався амбулаторно і стаціонарно. У звязку з професійною хворобою йому спричинена моральна шкода. Негативні зміни його здоровя мають незворотний характер. Це дає йому право розраховувати на справедливу компенсацію моральної шкоди.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Моральну шкоду він оцінює у 60 000,0 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала пояснила, що виробнича діяльність підприємства, яка використовує працю робітників у шкідливих умовах не є протиправною за умовами дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. ПАТ «ПівнГЗК» виконувало вимоги ЗУ «Про охорону праці»: при прийняття позивача на роботу проінформувало про умови праці та наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів; проводило періодичні медичні огляди; забезпечувало індивідуальними засобами захисту; надавало пільги та компенсації; сплачувало внески на загальнообовязкове державне соціальне та пенсійне страхування. Тобто, відповідач не допускав стосовно позивача порушення норм чинного законодавства про охорону праці. Крім того тривалість роботи працівника у шкідливих умовах , яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він несе відповідальність за наслідки свого вибору. Таким чином причинно наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь яким чином обмежити термін роботи працівника у шкідливих умовах. Позивач не надав будь яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, як і обґрунтування розміру моральної шкоди. Крім того згідно ст. 237-1 КЗпП України підставою для виникнення матеріальної відповідальності є протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання однією із сторін трудового договору своїх обовязків, яке спричинило заподіянню шкоди. Позивач був ознайомлений з умовами праці і погодився на роботу в шкідливих умовах. Наказом МОЗ України від 22.11.95р. N 212 затверджено «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який був чинний на той час (далі Порядок), згідно з п.п. 1.1. п.1 обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди потерпілим на виробництві покладено на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). У п.3.8 зазначеного Порядку передбачено, що «Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультативної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого». Тобто, для встановлення факту моральної шкоди необхідні докази, які б підтверджували негативні психологічні наслідки у потерпілого, такі як висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультативної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес чи депресію, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання. Відповідно до пункту 48 «Правил», спори між потерпілим або іншими заінтересованими особами і власником щодо права на відшкодування шкоди визначення або перерахування її розміру, а також наявності порушення правил охорони праці, визначення ступеня провини власника і потерпілого та інших умов, від яких залежить розмір відшкодування шкоди, вирішуються в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Ст. 233 КЗпП України, передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивачка звернулась за захистом своїх прав 12.07.2013р., тоді як право на відшкодування шкоди виникло у нього 15.10.2008 року - з моменту встановлення професійного захворювання. Статею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску строку, встановленого ст.233 КЗпП України з поважних причин (наприклад у зв'язку з хворобою), суд може поновити цей строк. Але доказів, підтверджуючих поважність пропуску строку позовної давності суду не надано і це дає право вважати, що позивач пропустив строк для звернення до суду без поважних причин, а тому у позові просить відмовити. Позивачем не надано доказів які б підтвердили факт причинення йому моральної шкоди, а розмір її відшкодування ні чим не обґрунтований. На підставі викладеного просять в позові відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі в судове засідання не зявився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працював у шкідливих умовах на ПАТ «ПівнГЗК» (ВАТ «ПівнГЗК»). (а.с.6- 10). Висновком МСЕК від 14 вересня 2012 р. позивачу встановлено 45 % втрати професійної працездатності, з встановлення первинно 3-ї групи інвалідності.(а.с.38). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 14.09.2012 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 14.09.2012 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (а.с.38). Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин (в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоровя умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин і позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання № 20, який затверджений державним санітарним лікарем Тернівського району 06.07.2012 року (а.с. 27), виписок із історії хвороби [PERSON] (а.с. 15-23), суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 65% втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер захворювання, пов'язаних з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ "ПівнГЗК" на користь [PERSON]. 45 000,0 грн. у відшкодування моральної шкоди, з розрахунку 1000,0 грн. за кожен відсоток втрати працездатності.. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовною давності не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки з набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я смертю (п. З ч. 1 ст. 268 цього Кодексу). На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial