Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 31.07.2004 року другим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 253, мотивуючи тим, що вони з січня 2013 року не проживають разом та спільне господарство не ведуть з тих підстав, що між ними немає взаєморозуміння та поваги один до одного. Вважає примирення неможливим. Також просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи за її відсутності. Відповідач позов про розірвання шлюбу визнав, позовні вимоги та обставини позову в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] визнав частково, та пояснив, що дитина навчається у приватній школі в м. Одеса, щомісячний платіж складає 2200 грн., яке сплачує кожний місяць він, та постійно купує одяг та взуття для дитини, та він разом з дитиною відвідують розважальні комплекси, також він здійснює оплату за навчання по бальним танцям дитини, тобто приймає активну участь в утримані та вихованні дитині, тому погоджується на сплату аліментів на утримання дитини щомісячно у розмірі 500 грн., надавати більшу матеріальну допомогу він можливості не має. Вислухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Частиною 2 ст.112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 31.07.2004 року. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.09.2004 року від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, з тих підстав, що між ними немає взаєморозуміння. Спору про місце проживання дитини, та спору щодо розподілу спільного майна не має. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є недоцільним та суперечить інтересам сторін, суд вважає за можливе шлюб розірвати. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно п.п.2,3 ч.1, ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 89 виданої 28.03.2013 року КП «Житсервіс-2». Згідно довідки № 58 від 09.09.2013 року виданої навчально - виховним комплексом «Чорноморський центр освіти», підтверджується що відповідач [PERSON], здійснював оплату навчання сина [PERSON], [INFO], у період з 01.09.2012 року по 01.06.2013 року який навчався в УВК ТОВ в 3-б класі (УВК № 217). З наданих до суду квитанцій вбачається що батько також купував одяг та взуття та інші речі для дитини, про що надав відповідні докази. Що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню суд виходить, з наступного. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що сторонами не надано доказів про матеріальне становище у відповідача, та чи має він можливості надавати позивачці матеріальну допомогу, яку вона просить в позові, також з урахуванням витрат які робить відповідач добровільно на утримання дитини. Добровільні витрати підтверджені матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до положень ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: partial