Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-27 00:00:00

У жовтні 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вони з відповідачем з 22 вересня 2007 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 178. Від вказаного шлюбу мають неповнолітню дочку: [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї послужила відсутність у родині належного відношення одне до одного та взаєморозуміння. Шлюбні відносини фактично припинились у червні 2013 року. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак просила в позовній заяві розглянути справу за її відсутності у зв'язку із зайнятістю з дитиною. Також просила залишити проживати дочку [PERSON] з нею та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що на розірвання шлюбу з [PERSON] згоден, а також згоден, щоб після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір'ю та просив слухати справу за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 178. Від спільного життя мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю не проживають з червня 2013 року, відновлювати подружні відносини не мають наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не мають потреби, оскільки вважають, що їхня сім'я розпалася остаточно. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін, адже сторони категорично налаштовані на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного Кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка бажає надалі іменуватися прізвищем "[PERSON]". На підставі ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи, що між сторонами досягнута домовленість, суд вважає можливим залишити проживати дитину з матір'ю. Спору щодо розділу спільного майна між сторонами немає. Частина 3 ст.115 Сімейного кодексу України регламентує, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 114,70 грн. на користь позивачки [PERSON] На підставі ч.1 ст.24, ст. 105 ч.3, 110, 112, 113,115, 160 ч.1 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved