Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

Позивач 16 серпня 2013р. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 31.07.2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 3536 та визнання права власності. В обгрунтування вимог зазначив, що 31 липня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, він передав відповідачці безкоштовно у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташованій за адресою: [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку під будинком. Згідно з цим договором, відповідачка прийняла на себе обов'язки здійснювати довічне повне його утримання, надаючи необхідне матеріальне забезпечення: харчування, одяг, належний догляд, необхідну медичну та іншу допомогу зі збереженням права по життєвого проживання у відчужуємому житловому будинку. За час дії вищезазначеного договору довічного утримання - з 31.07.2013р. по 09.08.2013р. - [PERSON] частково виконувала свої обов»язки, після чого, покинула його будинок та не надавала йому ніякого утримання і тим самим не виконала свої зобов'язання. На підставі наведеного, позивач не бажає подальшого перебування із [PERSON] у договірних відносинах, у зв»язку із чим, просив розірвати договір довічного утримання, який укладено між ним та відповідачем, а також визнати право власності на його майно, передане відповідачу згідно умов договору. У судовому засіданні присутній позивач та його представник [PERSON] підтримав оголошені вимоги, наполягав на їх задоволенні. Присутня у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Відповідач при цьому пояснила, що знайома із [PERSON] понад 30 років, вони перебували у цивільному шлюбі та, за його пропозицією, був укладений договір довічного утримання. Протягом перших днів дії договору - з 31.07.2013р. по 09.08.2013р. вона виконувала свої обов»язки за договором, однак, після цього, позивач перестав пускати її до будинку, не передав ключів та відмовлявся від її допомоги. Підставою для такої поведінки позивача, [PERSON] вважає втручання інших людей, які побажали отримати власність [PERSON] та почали також здійснювати за ним нагляд. Відповідач зазначає про належне виконання нею своїх обов»язків за договором тому, у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. За поясненнями свідка [PERSON], даними у судовому засіданні, він та його дружина [PERSON] - є сусідами [PERSON] через три вулиці. У серпні 2013 року вони почали допомагати йому по господарству та готувати їжу, за його проханням. У будинку позивача було дуже засмічено, відсутня їжа у холодильнику. Йому відомо зі слів [PERSON], що [PERSON] не виконує своїх обов»язків за договором довічного утримання та він попросив йому допомагати. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні свідку [PERSON] Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, пояснила, що є донькою [PERSON] та їй відомо про укладений договір довічного утримання з [PERSON] Її мати [PERSON] належним чином виконувала свої обов»язки по договору, однак у серпні 2013 року [PERSON] перестав пускати матір до будинку та вигнав її, чим не дав можливості виконувати надалі свої обов»язки. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані у судовому засіданні, надали аналогічні пояснення. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, а також свідків, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Як було встановлено у судовому засіданні, 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, він передав відповідачці безкоштовно у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташованій за адресою: [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку під будинком. Згідно з цим договором, відповідачка прийняла на себе обов'язки здійснювати довічне повне його утримання, надаючи необхідне матеріальне забезпечення: харчування, одяг, належний догляд, необхідну медичну та іншу допомогу зі збереженням права по життєвого проживання у відчужуємому житловому будинку (а.с.6). Згідно положення ст. 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання /догляду/ одна сторона /відчуджувач/ передає другій стороні /набувачеві/ у власність житловий будинок, квартиру або їхню частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та /або/ доглядом довічно. Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання /догляду/ може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов»язків, незалежно від його вини, на вимогу набувача. У даному випадку було встановлено невиконання своїх обов»язків [PERSON] за укладеним договором, у зв»язку з чим, він підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває права власності на майно, яке було ним передане і має права вимагати його повернення. За п.13 договору довічного утримання від 31.07.2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 3536, право власності від відчужувача до набувача переходить з моменту Державної реєстрації цього права. У даному випадку, наданими письмовими доказами, на момент розгляду справи судом, встановлено наявне право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованій за адресою: [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку під будинком. Тобто повторне визнання права власності за позивачем на вищевказане майно є необґрунтованим.

Outcome: partial