Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай» про визнання недійсним наказу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. 29.04.2010 року вона, [PERSON], була прийнята на посаду торгового агента ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на підставі наказу № 044-10-к від 29.04.2010 року. 12.03.2012 року переведена на посаду заступника директора комерційного департаменту Донецького направлення ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на підставі наказу № 138-12-к від 12.03.2012 року, про що маються відмітки у трудовій книжці. Вона одинока мати, має неповнолітню дитину [PERSON] [INFO]. Інших осіб з самостійним заробітком у її родині не має. Вона вагітна, строк її вагітності станом на 12.08.2013 року складає 17-18 тижнів, що підтверджується довідкою медичної установи. Директор ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" запропонував їй з 01.06.2013 року скоротити її робочий час до 2 годин, працювати з 9-00 до 11-00. У разі її незгоди попередив її про її звільнення по ст. 36 п. п. 6 КЗпП України, що підтверджується наказом № 261-13-К від 25.03.2013 року. Вважає наказ № 261-13-К від 25.03.2013 року ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" недійсним і незаконним з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 184 КЗпП України, забороняється знижувати заробітну плату жінкам з мотивів, пов'язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч. З ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Відповідно до ч. 1 ст. 178 КЗпП України, вагітним жінкам відповідно до медичного висновку знижуються норми виробітку, норми обслуговування або вони переводяться на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою. Таким чином, зменшення обсягів роботи або переведення на легшу роботу вагітних жінок допускається лише на підставі медичного висновку, зменшення заробітної плати вагітним жінкам не допускається взагалі. Незаконні дії відповідача направлені саме на зменшення її заробітної плати. З квітня 2010 року, дати влаштування на роботу, та до теперішнього часу вона працювала добросовісно, завжди виконувала всю роботу, доган не має. Підстав для зменшення обсягів роботи або робочого часу не з медичної не з трудової сторони вона не має. Відповідно до ч. З ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно з ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України. Таким чином, зміни істотних умов праці допускаються тільки внаслідок змін в організації виробництва і праці на конкретному підприємстві, про наступні зміни працівник обов'язково повинен бути попереджений власником підприємства чи уповноваженим ним органом не пізніше як за два місяці. Під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об'єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов. Змінами в організації виробництва і праці слід вважати також удосконалення систем заробітної плати, нормування праці, ліквідацію шкідливих робіт, раціоналізацію робочих місць. У разі коли на підприємстві не відбулося змін в організації виробництва і праці, власник чи уповноважений ним орган не має права в односторонньому порядку змінити істотні умови праці працівників. Відповідачем не проводилися ніякі зміни в організації виробництва або праці, а ні у березні, а ні на теперішній час. До теперішнього часу, 14.08.2013 року, вона належним чином про встановлення неповного робочого часу та зміну оплати праці не повідомлена. Ніяких повідомлень від відповідача з умовами встановлення неповного робочого дня для неї вона не отримувала. Своїми незаконними діями відповідач залишив її, [PERSON], її малолітню дитину та її ще ненароджену дитину без засобів до існування, оскільки маючи двох годинний робочий день вона не має змоги прогодувати своїх дітей. Відповідно до ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі, своїй дитині та своїй майбутній дитині на життя. З 07.05.2013 року по 22.05.2013 року вона знаходилася у черговій відпустці. З 23.05.2013 року по теперішній час вона знаходиться на лікарняному. Усі лікарняні листи вона здає відповідачу але належної їй допомоги відповідач їй не виплачує. Її заробітна плата в ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" складала 8500,00 гривень. Фактично вона не приступала до робити з скороченим робочим днем 2 години на день, оскільки знаходилась на лікарняному. Відповідач незаконно нараховує їй виплати, по лікарняним листам, виходячи з заробітку який їй ніколи не нараховувався, та який вона ніколи не отримувала, в розмірі 2100,00 гривень. Усі лікарняні листи надані нею у бухгалтерію своєчасно для їх оплати. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити мені допомогу по лікарняним листам. В бухгалтерії їй повідомили, що допомога по лікарняним листам їй нарахована виходячи з заробітку 2100,00 гривень, але виплачена не буде, причину з якої їй не виплачують допомогу їй не повідомили. На протязі більш ніж 3-х місяців їй не виплачується допомога по лікарняному листу. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років у розмірі 100 відсотків від середньої заробітної плати (доходу). Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26 вересня 2001 р. "Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням", розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб, є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок. Таким чином, їй повинна бути нарахована та виплачена допомога по лікарняним листам виходячи з мого заробітку 8500,00 гривень. Лікарняний = 408,65 * 100 % * 63 = 25744,95 гривень. Розрахунок лікарняного на 21.08.2013 року (дату подачі позову) Таким чином, за період її знаходження на лікарняному, з 23.05.2013 року по 11.08.2013 року (дату подачі позову), їй повинна бути нарахована та виплачена допомога по лікарняному листу у розмірі 25744,95 гривень. Незаконні дії відповідача порушили її законні права на працю, на отримання заробітної плати, на отримання допомоги по лікарняним листам, що завдало їй моральних страждань і переживань та привело до погіршення її життя. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральні страждання та переживання завдані їй відповідачем продовжуються тривалий час, з 12.03.2013 року (з дня прийняття незаконного наказу № 261-13-к) по теперішній час. Увесь цей час, вона одинока мати та вагітна жінка вимушена зазнавати страждання та переживання. Вона втратила віру у справедливість, її конституційні права були грубо порушені відповідачем. З вини відповідача вона втратила єдиний засіб існування для своєї сім'ї. 07.05.2013 року, вона отримала відпускні, після цього відповідач не виплатив їй жодної гривні. Вона вимушена харчуватися у режимі суворої економії. Вона вагітна жінка вимушена обмежувати своє харчування та харчування своєї восьмирічної дитини, і все це з вини відповідача, який незаконно не виплачує їй допомогу по лікарняним листам. Вона дуже переживає та страждає у зв'язку з тим, що не може організувати своє життя та життя своєї восьмирічної доньки. Все це вплинуло на стан її здоров'я, який різко погіршився. Тривалий час вона знаходилася на амбулаторному лікування, що підтверджується наданими їй лікарняними листами. З вини відповідача її життя розрушилося та кардинально змінилося у гірший бік. Все це спричиняє їй страждання та переживання, та призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, та потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду, заподіяну їй відповідачем вона оцінює у 30000,00 гривень. З вини відповідача вона втратила душевний спокій, постійно перебуваю у роздратованому стані, оскільки відповідач має наміри звільнити її з роботи через її вагітність. Вона повинна докладати додаткових зусиль для забезпечення своєї родини. Вона перестала спілкуватися з друзями та рідними, їй соромно визначати, що її вагітну жінку з неповнолітньою дитино намагаються звільнити з роботи, їй соромно просити допомоги у батьків та рідних для того щоб прогодувати себе та свою дитину. Дії відповідача порушили її нормальний розклад життя, розладнаний внаслідок грубого порушення відповідачем трудового законодавства. Фактично своїми діями відповідач незаконно позбавив її права на працю, а у свою чергу її дітей права на достойне життя. Відповідач не рахується не з вимогами закону, не з вимогами моралі, що також спричиняє їй страждання та переживання. Вважає, що саме той факт, що вона є вагітною, а не попередження скорочення чисельності і звільнення робітників підприємства, є дійсною підставою встановлення їй неповного робочого дня. Просила суд прийняти рішення, яким поновити пропущений з поважних причин строк на звернення до суду, визнати недійсним наказ № 261-13-к від 12.03.2013 року про встановлення їй, [PERSON], неповного робочого дня, зобов'язати відповідача, ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай", виплатити їй допомогу по лікарняним листам з 23.05.2013 року по теперішній час, 21.08.2013 року дату подачі позову, у розмірі 25744,95 гривень, стягнути з відповідача ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на її користь моральну шкоду у розмірі 30000,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору б/н про надання юридичних послуг від 12.08.2013 року позовні вимоги позивачки підтримав частково, а саме в частині визнати недійсним наказ № 261-13-к від 12.03.2013 року про встановлення їй, [PERSON], неповного робочого дня та стягнути з відповідача ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 30000,00 гривень. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві позивачки та просив суд в цій частині вимог позов задовольнити. В частині позовних вимог позивачки щодо зобов'язати відповідача, ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай", виплатити позивачці допомогу по лікарняним листам з 23.05.2013 року по теперішній час, 21.08.2013 року дату подачі позову, у розмірі 25744,95 гривень, то в цій частині вимог представник позивача їх не підтримав, пояснивши це тим, що відповідачем було виплачено позивачці допомогу по лікарняним листам. Представник відповідача Попова Ю.В., яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні просила суд відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. 29.04.2010 року позивачка [PERSON] була прийнята на посаду торгового агента ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на підставі наказу № 044-10-к від 29.04.2010 року. 12.03.2012 року позивачка була переведена на посаду заступника директора комерційного департаменту Донецького направлення ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" на підставі наказу № 138-12-к від 12.03.2012 року, про що маються відмітки у трудовій книжці, копія якої наявна в матеріалах справи. Встановлено, що директор ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" запропонував [PERSON] з 01.06.2013 року скоротити її робочий час до 2 годин, працювати з 9-00 до 11-00. У разі її незгоди попередив її про її звільнення по ст. 36 п. п. 6 КЗпП України, що підтверджується наказом № 261-13-К від 25.03.2013 року. Позивачка звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами вважає наказ № 261-13-К від 12.03.2013 року ТОВ "Торговий дім "Золотий урожай" повинен бути визнаний недійсним і незаконним, оскільки вона одинока мати, має неповнолітню дитину [PERSON] [INFO]. Інших осіб з самостійним заробітком у її родині не має. Вона вагітна, строк її вагітності станом на 12.08.2013 року складає 17-18 тижнів, що підтверджується довідкою медичної установи, а отже в порушенням вимог трудового законодавства відповідач не міг винести відносно неї такий наказ, тому такий наказ повинен бути визнаний недійсним та незаконним, крім того відповідачем було заподіяно їй моральну шкоду, яку відповідач повинен сплатити. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні під час слухання справи було встановлено, що на час винесення оскаржувального позивачем наказу, відповідачу проте, що позивачка була вагітною не було відомо, так як відповідної довідки не було надано відповідача, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача, до того ж, з довідки про вагітність позивачки, на яку вона посилається вбачається, що вона була видана значно пізніше ніж виданий наказ, а саме 12.08.2013 року. Посилання позивачки у позовній заяві про те, що нею до теперішнього часу належним чином про встановлення неповного робочого часу не відомо, такі посилання не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються, поясненнями представника відповідача, а також те, що позивачка 25.03.2013 року при ознайомленні з оскаржувальним наказом відмовилася від підпису у присутності свідків, що було зафіксовано відповідачем, також не спростовано представником позивача, а навпаки підтверджено, що позивачка [PERSON] з оскаржувальним наказом № 261-13-К від 12.03.2013 року була ознайомлена 25.03.2013 року. Представник відповідача в судовому засіданні наполягала на застосуванні строку позовної давності, так як такий строк позивачкою було пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлено, що позивачка [PERSON] дізналась про наказ № 261-13-К від 12.03.2013 року, а саме 25.03.2013 року, до суду з вищевказаним позовом про визнання недійсним оскаржувального наказу позивачка звернулася до суду лише 27.08.2013 року, про що в матеріалах справи свідчить відповідний штамп суду. Отже, позивачка звернулася до суду з вказаними позовними вимоги в порушення вимог ст. 233 КЗпП України, тобто з пропуском строку, на що звертала увагу суду в судовому засіданні представник відповідача та просила застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 73 ЦПК України питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що разом із позовом позивачка надала до суду клопотання про поновлення пропущеного з поважних причин строку, але як вбачається з клопотання позивачки так і з пояснень представника позивача в судовому засіданні, судом не було встановлено того, що позивачка [PERSON] з поважних причин пропустила строк звернення до суду, так як з наказом позивачка була ознайомлена 25.03.2013 року, з яким вона не погодилася і вважала такими, що порушує її права, до суду звернулася з позовом лише 27.08.2013 року, тобто зі спливом п»яти місяців. З клопотання позивачки вбачається, що з 07.05.2013 року по 22.05.2013 року вона перебувала у черговій відпусці, а з 23.05.2013 року по теперішній час знаходиться на лікарняному, а у зв»язку з находженням на лікарняному вона не мала змоги звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав, однак з урахуванням клопотання, пояснень представника позивача у судовому засіданні суд приходить до висновку, що позивачкою не наведено та не надано належних доказів пропущення строку з поважних причин, оскільки з березня 2013 року, коли позивачка дізналася про наказ вона ще працювала до травня місяця 2013 року, після чого з 07.05.2013 року по 22.05.2013 року перебувала у відпусці, а отже вже за цей час з березня по травень 2013 року позивачка могла б звернутися до суду з позовом, що е було зроблено останньою. Також, посилання позивачки на те, що вона з 23.05.2013 року по теперішній час знаходиться на лікарняному, а тому не змогла звернутися до суду з позовом, на заслуговують на увагу, так як з лікарняних листів позивачки вбачається, що остання знаходилася на амбулаторному лікуванні, а не на стаціонарному лікуванні, а отже мала можливість звернутися до суду з позовом у встановлені законом строки. Крім того, посилання позивачки на те, що вона з 23.05.2013 року по теперішній час знаходиться на лікарняному, а тому не змогла звернутися до суду з позовом, на заслуговують на увагу і з тих обставини, що перебуваючи на лікарняному позивачка звернулася до адвоката за допомогою, який склав позов, подав його до суду та на протязі всього розгляду справи приймав участь в судовому засіданні у його розгляді. Сама ж, позивачка жодного разу не приймала участі у судових засідання при розгляді вказаної справи. Отже, позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів того, що вона не могла раніше звернутися до адвоката. Тому, з урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивачка пропустила строк звернення до суду без поважних причин, а отже, позовні вимоги позивачки в частині визнання недійсним наказу № 261-13-К від 12.03.2013 року є такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, то у зв»язку з відмовою у вище задоволених вимогах не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed