Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

18 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Рубіжнянського казеного хімічного заводу «ЗОРЯ», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24591,80 гривень та стягнення моральної шкоди в розмірі 4000,00 гривень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 73к від 26.02.2013 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку скороченням чисельності або штату працівників. При звільненні [PERSON] було нараховано заробітну плату та інші передбачені виплати в розмірі 4798,37 гривень, проте належні до сплати суми не були сплачені підприємством у день звільнення з причини відсутності грошових коштів у відповідача. Заборгованість з заробітної плати позивачу була сплачена тільки 19.09.2013 року, тому позивач відповідно до ст. 117 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 27.02.2013 року по 19.09.2013 року. Крім того, позивач просить суд стягнути моральну шкоду, оцінену нею в 4000,00 гривень, оскільки через тривалу хворобу та смерть її матері, позивач потребувала великих фінансових витрат, а через невиплату заробітної плати вона повинна позичати великі суми коштів у знайомих, тому позивач перебувала у тяжкому душевному стані, а також у стані нервозності та депресії. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує, надав суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначає, що вини підприємства у невиплаті позивачу в день її звільнення всіх сум, що належать їй від підприємства немає, оскільки 09.10.2012 року всі кошти відповідача, які містяться на всіх банківських рахунках було арештовано державним виконавцем. Також, зазначає, що Рубіжанським міським судом Луганської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, який було звернено до примусового виконання Відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Луганській області. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.08.2001 року працювала на Рубіжанському хімічному заводі «Зоря», 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8-10). 12.04.2013 року Рубіжанським міським судом Луганської області було видано судовий наказ про стягнення з Рубіжнянського казеного хімічного заводу «Зоря» на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 4798,37 гривень (а.с. 40). Як встановлено в судовому засіданні, заборгованість по заробітній платі у розмірі 4798,37 гривень була в повному обсязі сплачена позивачу 19.09.2013 року шляхом зарахування коштів на її картковий рахунок, що підтверджено випискою ПАТ «УкрСиббанк» за картковим рахунком позивача (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України не сплатив позивачу належних сум в день її звільнення - 26.02.2013 року, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 19.09.2013 року при примусовому виконанні судового наказу. В письмових запереченнях представник відповідача послався на те, що вина підприємства у невиплаті позивачу належних сум при звільненні відсутня, оскільки банківські рахунки відповідача були арештовані державним виконавцем та підприємство має великі борги перед бюджетом й знаходиться у скрутному матеріальному стані, через те у підприємства не було змоги розрахуватися з позивачем. Судом відхиляються зазначені доводи представника відповідача, тому що відсутність коштів у роботодавця та скрутне матеріальне становище не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі № 6-64цс-13, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, суд також зазначає, що арешт рахунків відповідача також не виключає його вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати звільненому працівнику. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року судам дані такі роз'яснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, оскільки невиплата позивачу належних до сплати суд при звільненні сталась з вини відповідача. Судом перевірено правильність розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати. Згідно з розрахунком позивача розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 24591,80 гривень з розрахунку: 119,96 гривень (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи - грудень 2012 року та січень 2013 року) х 205 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 27.02.2013р. по 19.09.2013р. включно) = 24591,80 гривень (а.с. 4). За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати у сумі 24591,80 гривень підлягають задоволенню судом. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 4000,00 гривень, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування йому моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на одержання заробітної плати, передбачені ст. 43 Конституції України. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, враховуючи факт наявності вини відповідача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень, в іншій частині слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24591,80 гривень, моральну шкоду в сумі 500,00 гривень, а всього 25091,80 гривні Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial