Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], третьої особи - [PERSON], кредитної спілки «Кредитінвест» про стягнення вартості частки в спільному майні подружжя, вказуючи наступне. З 09.05.1996 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, подружжю на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] 10 липня 2001 року, в якості забезпечення боргових зобов'язань, [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного будинку, який за укладеною домовленістю мав бути анульований після повернення [PERSON] суми боргу. 28 грудня 2001 року [PERSON], в порушенні укладеної домовленості з [PERSON], продав спірний будинок [PERSON], який у свою чергу, 28 лютого 2008 року, продав його [PERSON]. У березні 2003 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та поділ спільного майна подружжя, у забезпечення якого ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2006 року було накладено арешт на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а ухвалою того ж суду від 12 січня 2007 року позовні вимоги про поділ майна подружжя за заявою [PERSON] залишені без розгляду. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON], частка [PERSON] у спільному майні подружжя була визначена в розмірі 274500 доларів США, яку позивачу повинен був виплатити [PERSON] за відмову в суді від позовних вимог щодо розподілу майна подружжя та визначення частки [PERSON] у спільному подружньому майні, та зняття арешту з будинку. Відповідач [PERSON] зобов'язався взяти кредит і розрахуватися з [PERSON], сплативши йому 325 500 доларів США та розрахуватися з [PERSON], сплативши їй 274 500 доларів США. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2007 року позовні вимоги [PERSON] щодо розподілу майна подружжя, за заявою [PERSON] були залишені без розгляду. 28 лютого 2008 року відповідач [PERSON] отримав перший кредит та уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], сплативши йому 325500 доларів США. У березні 2008 року [PERSON] надав позивачу [PERSON] розписку, згідно з якою зобов'язався виплатити [PERSON] грошові кошти у розмірі 274500 доларів США до 05 квітня 2008 року. Частково розрахувавшись із позивачем, відповідач [PERSON] 08.04.2011 року написав іншу розписку й зобов'язався повернути [PERSON] решту коштів у розмірі 255700 доларів США у строк до 30 вересня 2011 року, але у вказаний в розписці строк позивач [PERSON] не отримала вказані кошти від відповідача [PERSON] Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] вартість частки в спільному майні подружжя в розмірі 255700 доларів США, що за курсом НБУ складає 2039718 грн. 90 коп. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а також надала письмові пояснення, в яких просила стягнути з відповідача суму боргу. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та дату судового засідання були належним чином сповіщені, причину неявки суду не повідомили. Треті сторони - [PERSON] та представник кредитної спілки «Кредитінвест» в судове засідання не з'явилися, про час та дату судового засідання були належним чином сповіщені, причину неявки суду не повідомили. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено судом, з 09.05.1996 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, подружжю на праві власності належав жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] 10 липня 2001 року, в якості забезпечення боргових зобов'язань, [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного будинку, який за укладеною домовленістю мав бути анульований після повернення [PERSON] суми боргу. 28 грудня 2001 року [PERSON], в порушенні укладеної домовленості з [PERSON], продав спірний будинок [PERSON], який у свою чергу, 28 лютого 2008 року, продав його [PERSON]. У березні 2003 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та поділ спільного майна подружжя, у забезпечення якого ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2006 року було накладено арешт на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а ухвалою того ж суду від 12 січня 2007 року позовні вимоги про поділ майна подружжя, за заявою [PERSON] залишені без розгляду. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON], частка [PERSON] у спільному майні подружжя була визначена в розмірі 274500 доларів США, яку позивачу повинен був виплатити [PERSON] за відмову в суді від позовних вимог щодо розподілу майна подружжя та визначення частки [PERSON] у спільному подружньому майні, та зняття арешту з будинку. Відповідач [PERSON] зобов'язався взяти кредит і розрахуватися з [PERSON], сплативши йому 325500 доларів США та розрахуватися з [PERSON], сплативши їй 274500 доларів США. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2007 року позовні вимоги [PERSON] щодо розподілу майна подружжя за заявою [PERSON] були залишені без розгляду. 28 лютого 2008 року відповідач [PERSON] отримав перший кредит та уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], сплативши [PERSON] раніше обговорену грошову суму у розмірі 325500 доларів США. У березні 2008 року [PERSON] надав позивачу [PERSON] розписку, згідно з якою зобов'язався виплатити [PERSON] грошові кошти у розмірі 274 500 доларів США до 05 квітня 2008 року /а.с. 56/. Частково розрахувавшись із позивачем [PERSON], сплативши 18800 доларів США, відповідач [PERSON] 08.04.2011 року написав іншу розписку й зобов'язався повернути [PERSON] решту коштів у розмірі 255700 доларів США у строк до 30 вересня 2011 року, але у вказаний в розписці строк [PERSON] не отримала решту обговореної грошової суми від відповідача [PERSON] /а.с. 55, 77/. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2012 року вказана позовна заява [PERSON] була задоволена, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму вартості частки в спільному майні подружжя у розмірі 2038619 гривень 39 копійок. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 року апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2012 року залишено без змін. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування рішень першої та апеляційної інстанції, стало те, що на думку вищого спеціалізованого суду України позивач [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалася на норми сімейного та цивільного законодавства України. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] зазначав, що ніколи не перебував із позивачем у зареєстрованому шлюбі, спору між ними щодо поділу спільного майна подружжя ніколи не виникало, а відтак, позивач позбавлений права вимоги до нього про стягнення вартості частки в спільному майні подружжя. Зазначаючи вказані обставини справи, вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав вказівку щодо уточнення позовних вимог позивачем [PERSON], з'ясувавши предмет та підстави заявленого нею позову, встановити суду першої інстанції чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, встановивши характер спірних правовідносин й відповідну правові норми, які підлягають застосування до таких правовідносин, визначивши коло зацікавлених осіб та визначення належних відповідачів. Як встановлено судом при розгляді справи, позивачка [PERSON] фактично заявила вимоги до відповідача [PERSON] щодо стягнення з відповідача суму боргу за договором позики. В березні 2008 року відповідач [PERSON] надав позивачу [PERSON] письмову розписку, згідно якої зобов'язався сплатити [PERSON] борг у розмірі 274500 доларів США, у термін до 05.04.2008 року. Частково розрахувавшись з позивачем, відповідач [PERSON] видав власноруч написану ним розписку від 08.04.2011 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах цивільної справи /а.с. 55/, про зобов'язання повернути в строк до 30.09.2011 року позивачу [PERSON] борг в сумі 255700 доларів США. При розгляді цивільної справи в судах першої та апеляційної інстанцій, відповідач [PERSON] не заперечував проти наявності боргу перед позивачем [PERSON], у вказаному позивачем розмірі, але просив стягнути з нього лише 125000 доларів США, що еквівалентно 1000000 грн. та тільки наприкінці 2013 року, у зв'язку з відсутності у відповідача можливості сплатити повну суму боргу /а.с. 76-77/. На час ухвалення судового рішення ніяких грошових коштів відповідачем позивачеві повернуто не було, відповідач ухиляється від виконання зобов'язання щодо оплати боргу. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання Як зазначено у ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір вважається, договором позики якщо одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається з матеріалів справи, сума позики визначалась у доларах США, а не в національній валюті України, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну, позивачем був урахований офіційний курс гривні до долару США, установлений Національним банком України на 31.10.2011 року. У зв'язку з викладеним, при вирішенні питання про повернення боргу не може враховуватись індекс інфляції, який установлений відносно гривні, а не іноземної валюти. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Така думка суду підтверджується положеннями ст. 524 ЦК України, яка встановлюючи можливість використання механізму еквіваленту в іноземній валюті, фактично включає захист майнових інтересів кредитора від знецінення грошового зобов'язання вираженого в національній валюті. Згідно інформації національного Банку України щодо офіційних курсів гривні до іноземних валют, на час звернення [PERSON] з позовом до суду 31.10.2011 року, курс обміну валют складав 797,700 грн. за 100 доларів США. Таким чином, сума боргу, яку повинен був повернути позивачу [PERSON] відповідач [PERSON] складав 2039718,9 грн. (255700 доларів США х7,977 грн.). Не дивлячись на закінчення встановленого договором строку, відповідач прийняті договором на себе зобов'язання не виконав, суму боргу в повному обсязі не повернув, та ухиляється від повернення боргу. Виходячи з вищевказаного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved