Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON], третя особа – [PERSON] про встановлення факту належності житлового будинку, прийняття спадщини та визнання права власності за заповітом. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання заповіту [PERSON] від 11.06.2003 року – недійсним. В ході розгляду справи [PERSON] доповнив свою зустрічну позовну заяву та просив також встановити факт того, що спадковий будинок є спільною сумісною власністю, та визнати право власності на частину будинку у порядку спадкування. Адвокат в інтересах позивачів по первісному позову [PERSON], [PERSON] – [PERSON] у судовому засіданні підтримав первісну позовну заяву, та просив її задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] заперечував, просив суд відмовити у її задовленні. Представник відповідача [PERSON] – [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову [PERSON] та [PERSON], та просив задовольнити доповнений зустрічний позов [PERSON]. Представник [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з’явився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу без участі представника сільської ради за наявними у справі документами та їх запереченнями Третя особа – [PERSON] у судове засідання не з’явилась, надала на адресу суду заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі, первісну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] підтримує та просить її задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] заперечує. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши сторони, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, а доповнений зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 05 листопада 1991 року померла бабуся позивачів по первісному позову – [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть № 406438. 23 травня 2005 року помер дідусь позивачів по первісному позову – [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 010303. За життя, а саме 11 червня 2003 року, дідусь позивачів по первісному позову [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений секретарем Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 41 (в спадковому реєстрі за № 52636217 від 03.12.2012 року), згідно якого він заповів належний йому житловий будинок № 7, що розташований по вул. Леніна в с. Бритівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Після смерті [PERSON] позивачі по первісному позову [PERSON] та [PERSON] звернулися до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області з заявами щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після померлого 23 травня 2005 року [PERSON]. Згідно відповіді Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 28.03.2012 року за № 470/02-14, в оформленні спадщини їм було відмовлено у зв’язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. Згідно рішення [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 110-ХХІІ від 25.12.1997 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок громадянам [PERSON] сільської ради», вирішено передати громадянам безкоштовно у приватну власність земельні ділянки, розташовані в селах Бритівка, Вигон, Польове, Черкеси згідно з додатком, якій додається до рішення. Згідно п. 215 цього додатку, [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,15 га за адресою : с. Бритівка, вул.. Леніна, 7. Згідно довідки [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за № 411 від 23.04.2012 року, земельна ділянка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Бритівка, вул. Леніна, 7 знаходиться в користуванні померлого [PERSON] з 1986 року, згідно запису по господарської книги № 1 особовий рахунок № 57. Згідно технічного паспорту на житловий будинок №7 по вул.. Леніна у с. Бритівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, виготовленого 03.01.1989 року, власником цього будинку значиться [PERSON] Згідно вимог ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на новозбудовані об’єкти нерухомого майна видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Згідно до діючого на час побудови спірного будинку законодавства щодо оформлення прав власності на нерухоме майно, будинки громадян, збудовані до прийняття Указу Президіуму ВР УРСР від 22.01.1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» не вважались самовільно побудованими та не підлягали здачі в експлуатацію (згідно листа-роз’яснення Центрального БТІ від 29.12.82 року за №23-5/1-394). В 1968 році в сільській місцевості не проводилась реєстрація державного майна. Згідно інформаційного листа №10-1387 від 27.09.2012 р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набирання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв’язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. На підставі вищевикладеного суд вважає позовні вимоги позивачів по первісному позову щодо встановлення факту приналежності будинку № 7, по вул. Леніна, в с. Бритівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 49,9 кв.м.; літ. «Б» - літня кухня; літ. «б» - веранда; літ. «б1» - підвал; літ. «В» - сарай; № 1 – цистерна; № 2 – водопровід; № 3 – каналізація; № 4 – зливна яма; № 5 – ворота; № 6 – хвіртка; І – мостіння – [PERSON], який помер 23.05.2005 року обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов’язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов’язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов’язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON], третя особа – [PERSON] про встановлення факту належності житлового будинку, прийняття спадщини та визнання права власності за заповітом є доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним, встановлення факту того, що спадковий будинок є спільною сумісною власністю, визнання права власності, судом встановлені наступні факти. В обґрунтування доповненої зустрічної позовної заяви щодо визнання заповіту недійсним, [PERSON] посилається, на те, що заповіт [PERSON] від 11.06.2003 року був складений з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення. Стаття 1247 ЦК України встановлює загальні вимоги до форми заповіту : письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті, де немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення заповіту), мова нотаріального діловодства визначається статтею 20 Закону Української РСР «Про мови в Українській РСР». Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем. Згідно ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В якості заінтересованих осіб, повноважних пред’являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб’єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв’язку із вчиненням заповіту. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріал справи, судом встановлено, що заповіт складено в письмовій формі зі слів та на прохання заповідача, заповіт підписаний заповідачем власноручно та посвідчений і зареєстрований уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування - секретарем Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, тобто заповіт складено та посвідчено відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5(в редакції, чинній на час посвідчення заповіту). Таким чином, позивачем по зустрічному позову [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також на підтвердження того, що зазначений заповіт порушує його суб’єктивні спадкові права, оскільки він не є особою, яка має право на обов’язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. Позивачем по зустрічному позову також заявлені вимоги про визнання спірного будинку - будинку № 7, по вул. Леніна, в с. Бритівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області, таким, що належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнання права власності а будинок у рівних частках за померлими [PERSON] та [PERSON]; та визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно після смерті його матері [PERSON], яке складається з : ? частини будинку № 7, по вул. Леніна, в с. Бритівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області. Ці позовні вимоги позивач по зустрічному позову обґрунтовує посиланням на статтю 22 Кодексу про шлюб та сім’ю Української РСР, а також на підтвердження та обґрунтування цієї позовної вимоги позивачем надано лише довідку №122 від 05.12.2012 року, видану СВК «Імені Кутузова» про те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] працювали у СВК «імені Кутузова», та довідку на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, тобто були подружжям. Жодних інших доказів на підтвердження вищевказаних позовних вимог позивачем по зустрічному позову не надано. Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини справи у їх сукупності, досліджені докази, суд приходить до висновку, що позивачем по зустрічному позову [PERSON] не наведено жодних підстав та не надано суду доказів, передбачених законом, для визнання заповіту недійсним, та встановлення факту того, що спадковий будинок є спільною сумісною власністю, та визнання права власності на його частку у порядку спадкування, тобто суд вважає, що позивачем по зустрічному позову не доведені та не обґрунтовані позовні вимоги уточненого та доповненого зустрічного позову.

Outcome: approved