Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-30 00:00:00

13 грудня 2012 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору № DNU0GК70470167 від 23.03.2007 року [PERSON] 23.03.2007 року отримав кредит у розмірі 49999,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.03.2027 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 23.10.2012 року має заборгованість - 108778.71 Долар США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2012 року складає 869141.86 грн., яка складається з наступного: 50171.20 Долар США - заборгованість за кредитом; 25219.73 Долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4257.20 Долар США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 29130.58 Долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідачі 23.03.2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GК70470167, згідно з умовами якого відповідачі надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 117,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 505000 грн. 00 коп. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та с. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки розташованого за адресою: [ADDRESS]. Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNU0GК70470167 від 23.03.2007 року, в розмірі 108778.71 Долар США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2012 року складає 869141,89 грн.: звернути стягнення на будинок загальною площею 117,9 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNU0GК70470167 від 23.03.2007 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити Відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку; стягнути з Відповідачів судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності, а у разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Справа розглядається в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного між сторонами договору № DNU0GК70470167 від 23.03.2007 року [PERSON] 23.03.2007 року отримав кредит у розмірі 49999,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.03.2027 року (а.с. 14-16). Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 23.10.2012 року має заборгованість - 108778.71 Долар США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.10.2012 року складає 869141.86 грн., яка складається з наступного: 50171.20 Долар США - заборгованість за кредитом; 25219.73 Долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4257.20 Долар США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 29130.58 Долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с. 7-9). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідачі 23.03.2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GК70470167, згідно з умовами якого відповідачі надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 117,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 21). Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 505000 грн. 00 коп. Аналізуючи спірні правовідносини суд приходь до висновку про те, що вони врегульовані ст. 1, 33, 35, 38, 39 Закону України "Про іпотеку", та положенням укладеними між сторонами договору. При вирішенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмети іпотеки судом враховуються вимоги ст. ст. 35, 39 Закону України «Про іпотеку» та суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Проте, як вбачається з матеріалів справи, та не потребує доказування у порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, іпотекодержателем не була дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки направлена банком письмова вимога, передбачена вищевикладеною нормою чинного законодавства, відповідачем не була отримана, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, позивачем надано до суду реєстр відправки повідомлень, що не є належним доказом отримання відповідачем письмової вимоги про усунення порушення (а.с. 12-13). Так, із положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» випливає, що звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки можливе тільки за умови дотримання її положень, яка передбачає: 1) пред'явлення боржникові та у відповідних випадках майновому поручителю письмової вимоги про усунення порушення забезпечення іпотекою зобов'язання, в якому встановлюється не менше як тридцятиденний строк для усунення порушення та містить попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги; 2) незадоволення вимоги іпотеко-держателя протягом установленого ним строку, який не може бути меншим за тридцять днів. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». В обґрунтування належного повідомлення позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором позивач надав суду копію реєстру поштових відправлень від 14.09.2012 року, відповідно до якого (пункт 56 штрих код № 70323АВХХL686) на адресу [PERSON] було направлено рекомендований лист (а.с. 13). Відповідно до п. 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1155 від 17 серпня 2002 року (в редакції, яка діяла на той час) поштовими відправленнями є - листи, поштові картки, бандеролі, мішки «М», секограми, дрібні пакети, міжнародні поштові відправлення з оголошеною цінністю, посилки, прямі контейнери, оформлені відповідно до цих Правил. Пунктом 114 вказаних Правил передбачено, що адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а у разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. У разі відсутності адресата (одержувача) або повнолітніх членів його сім'ї в абонентську поштову скриньку адресата вкладаються повідомлення про надходження зазначених реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів). Таким чином, позичальник вважається належним чином повідомленим про можливість звернення стягнення на майно в односторонньому порядку у тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу позичальника листа про звернення стягнення за кредитним договором, але також доведено факт вручення його адресатові під розписку. Також, у позові Банк просить зокрема про надання йому права укладання договору купівлі-продажу будь-яким способом, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням всіх повноважень продавця, що суперечить ч. 5 ст. 38 Закону, що передбачає: дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору. Таким чином, позивач просить суд фактично видати банку доручення від імені позичальника на реалізацію майна, що до повноваження суду не входить. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином з огляду на обставини справи та вимоги Закону, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення. Вирішуючи питання щодо виселення відповідачів з житла, яке є предметом іпотеки, суд виходить з наступного. Частинами 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» регламентується певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці повинні на письмову згоду іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернено стягнення як на предмет іпотеки передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Проте як вже вище зазначено в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем такої вимоги. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 40 ЗУ „Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами по даній цивільній справі, в контексті викладених норм права, та приймаючи до уваги, що власниками майна на день винесення судового рішення є відповідачі, що позивачем не спростовано у судовому засіданні, суд вважає за необхідне відмовити у виселенні [PERSON], [PERSON] та інших осіб. Зокрема, що стосується інших осіб, то суд взагалі позбавлений можливості вирішити дану вимогу, оскільки вона має бути конкретизована та доведена відповідними належними доказами. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення та виселення відмовити у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3433 грн. 60 коп. понесені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» віднести за його рахунок. На підставі викладеного, враховуючи, що кредитні відносини врегульовано, зокрема, главами 52, 53, 71 Цивільного кодексу України, законами України: від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»; від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»; від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»; від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України»,

Outcome: dismissed