Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері в інтересах держави в особі Державної адміністрації залізничного транспорту України - Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в результаті обстеження земель смуги відведення залізниці в межах станції Чернівці-Південні-Великий Кучурів щодо фактичного їх використання згідно цільового призначення було встановлено, що в межах смуги відведення км. 276+390 м. права сторона по ходу кілометра розташована земельна ділянка [PERSON], на відстані 18,5 м. до 23,5 м. від осі головної колії. Смуга відведення залізниці за матеріалами інветаризації земель 1949 року на даній ділянці складає від 30 до 31 м. від осі головної колії. Земельна ділянка [PERSON] частково знаходиться в смузі відведення залізниці. Так, згідно наданих проектною організацією графічних матеріалів площа перекриття складає 0,0278 га. Дана земельна ділянка площею 0,0278 га., була передана у власність [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 103 від 04 серпня 1999 року та в подальшому успадкована [PERSON]. Залізниця як суміжний користувач проект відведення земельної ділянки, акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі [PERSON] не погоджувала та погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,0278 га., не надавала. Документами, які підтверджують перебування земельної ділянки у постійному користуванні залізниці є «План границ полосы отвода Кишиневской железной дороги направления Вадул-Сирет-Черновцы», розроблений у 1949 році конторою Південно-Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці станції Чернівці-Південні-Великий-Кучурів км. 276+390 м. права сторона по ходу кілометра становить від 30 до 31 м. від осі головної колії. Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення та в подальшому її утриманні, вимог щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства. Земельна ділянка [PERSON] знаходиться на відстані 18,5 м. від осі головної колії і була надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Дана обставини позбавляє ДТГО «Львівська залізниця» можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, на якій розташоване залізничне полотно. Тому просить суд визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 103 від 04 серпня 1999 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON] площею 0,0278 га., визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № [NUMBER] № 380462 від 29 листопада 2006 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0278 га., і визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю виданого на імя [PERSON] в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,0278 га. А також дану земельну ділянку повернути державі в особі Державного територіального обєднання «Львівська залізниця». В судовому засіданні прокурор Золотухіна Ж.М. позовні вимоги підтримала повністю, в своїх поясненнях підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві і просила суд позовні вимоги задовольнити. Представник позивача ДТГО «Львівська залізниця» в судове засідання не зявився, проте подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити і розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в своїх запереченнях посилалися на їх безпідставність і просили суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області [PERSON] в судовому засіданні позовні не визнала, в своїх запереченнях посилалася на їх безпідставність і просила суд відмовити у їх задоволенні. Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи і не заявили клопотання про відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд встановив обставини та відповідні їм правовідносини і визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Так, відповідно до ст.68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно ст.6 Закону України ''Про залізничний транспорт", ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, забезпечення безпеки руху і розвитку об'єктів залізничного транспорту. Як вбачається з матеріалів справи, при обстежені земель смуги відведення залізниці в межах станції Чернівці-Південні-Великий Кучурів щодо фактичного їх використання згідно цільового призначення було встановлено, що в межах смуги відведення км. 276+390 м. права сторона по ходу кілометра розташована земельна ділянка [PERSON], на відстані 18,5 м. до 23,5 м. від осі головної колії. Смуга відведення залізниці за матеріалами інветаризації земель 1949 року на даній ділянці складає від 30 до 31 м. від осі головної колії. Земельна ділянка [PERSON] частково знаходиться в смузі відведення залізниці. Так, згідно наданих проектною організацією графічних матеріалів площа перекриття складає 0,0278 га. Згідно «Плана границ полосы отвода Кишиневской железной дороги направления Вадул-Сирет-Черновцы», розроблений у 1949 році конторою Південно-Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці станції Чернівці-Південні-Великий-Кучурів км. 276+390 м. права сторона по ходу кілометра становить від 30 до 31 м. від осі головної колії. Зазначені обставини підтверджуються актом від 20 травня 2013 року з планом-схемою де відображена накладка земельних ділянок, який підписано представником сільської ради. Що стосується відсутності державного акту на право постійного землекористування, необхідно зазначити, що землекористування залізницею здійснюється від початку будівництва залізничного полотна та його облаштування згідно будівельних норм у межах та площі визначеній «Планом границ». Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затв. Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 року; «Положение о землях предоставленных транспорту», затв. [PERSON] СНК СССР 07.02.1933 року; «Об упорядочении отвода земель для железных дорог», затв. [PERSON] Міністрів СРСР 27.01.1962 №83, інші нормативні акти та будівельні норми), вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства» ([PERSON] ЦИК СССР 15.12.1928). В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів в Земельних Кодексах, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі. Проте, всупереч зазначеному та існуючим нормам частина земельної ділянки смуги відведення Залізниці, яка знаходиться на відстані 18,5 м від осі головної колії, була передана у власність [PERSON], де останній веде особисте господарство у близькості до залізничного полотна, в той час як, згідно затвердженого плану смуги відведення, відстань від залізничного полотна має становити від 30 м. до 31 м. Крім того, залізницею, як землекористувачем, сплачується земельний податок за дану земельну ділянку, що підтверджується довідкою державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» Чернівецька дистанція колії №1630 від 17 червня 2013 року про сплату земельного податку з 2011 року по 2013 рік в розмірі 14282,67 гривень за земельну ділянку в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця», площею 21,02 га., на території [PERSON] сільської ради, по ВП «Чернівецька дистанція колії». Відповідно до ч.2 ст.149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, вилучення ділянки у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Крім того, залізниця, як суміжний користувач, не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі, погодження на вилучення земельної ділянки не надавала. Відповідно до п. б) 4.4 ст.84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями, а отже, [PERSON] сільська рада Глибоцького району Чернівецької області не мала правових підстав виносити згадане рішення про передачу у власність. Те, що залізниця не втратила право землекористування на земельні ділянки, які їй було виділено при будівництві та облаштуванні залізничного полотна, обґрунтовується і наступними нормами законодавства. Згідно п.5 [PERSON] Верховної [PERSON] України №562 від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Пунктом 6 [PERSON] Верховної [PERSON] Української PCP «Про земельну реформу»(зі змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01.01.2008 року оформити право власності або право користування землею. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року у справі №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення»Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право користування, визнані неконституційними. Таким чином, оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні залізниці, не є обмеженими у часі. Згідно п. 3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частина 1 ст.155 Земельного кодексу України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку підставою звернення до суду є порушення права користування земельною ділянкою в результаті протиправних дій відповідачів. Крім того, згідно п.п. 3.2 Наказу Держкомзему, від 04.05.1999 р. № 43 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі", державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.\~\~Порядок ведення книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі встановлювався наказом Держкомзему України. Процедура ведення Поземельної книги, була затверджена Постановою КМ України від 09.09.2009 р. № 1021 "Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі", яка втратила чинність на підставі Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого [PERSON] Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. Зазначеними постановами від 09.09.2009 р. № 1021 та 17 жовтня 2012 року № 1051 було встановлено порядок ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі. Відповідно до ст.ст.60, 131 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд відхиляє доводи представника відповідача, про те, що відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на землю згідно вимог ЗК України в редакції 2002 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи право власності на спірну земельну ділянку у відповідача [PERSON] виникло 19 червня 2009 року з часу отримання державного акту на право власності на землю. Також суд відхиляє доводи представника відповідача з посиланням на вимоги ст. 377 ЦК України, оскільки відповідачами належними і допустимими доказами не доведено той факт, що на спірній земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомості і що вони належать відповідачу на праві власності. Враховуючи наведене,

Outcome: approved