Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-03 00:00:00

В листопаді 2013 р. позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. В якому просив виділити в натурі в земельній ділянці між співвласниками відповіднодо часток власності в домоволодінні, яке розташоване за адресою [ADDRESS]; визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 325,71 кв.м. за цією адресою, що є ідеальною часткою в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за законом він є власником 63100 часток зазначеного домоволодіння. Посилаючись на те, що нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва проправо на спадщину на спіну земельну ділянку , яка належала спадкодавцеві та відповідачам на праві спільної сумісної власності, на підставі положень ст. 120 ЗК України просить виділити йому в натурі 325,71 кв.м. земельної ділянки, що складає 63100 часток від її загального розміру - пропорційно до його частки у нерухомому майні. У судовому засіданні представник позивача просив про задоволення позову. Суду пояснив, що позивач наполягає саме на виділенні належних йому 63100 часток земельноїділянки в натурі шляхом визначення виключно площі цієї ділянки, обчисленої аріфметичним шляхом, без визначення меж в натурі на місцевості, оскільки фактично вже між ним та відповідачами склався певний порядок користування землею. Відповідачі в судовому засіданні вимоги позову визнали. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню із таких підстав. Відповідно до Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 08.12.2010 року [PERSON] є власником 63100 часток домоволодіння [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці , площею 517 кв.м., яка належала спадкодавиці, а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту від 29.11.2007 року серії ЯЕ №902134. Частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку на теперішній час не виділені. Листом приватного нотаріуса ММНО [PERSON] від 10.11.2010 р. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку , оскільки частка спадкоємця у спільному майні не визначена. З наявних у матеріалах справи правовстановлювальних документів та технічноїдокументації на зазначене домоволодіння.сторни є співвласниками ідеальних часток, виділу часток домоволодіння в натурі не проводилося. З рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2005 року, яким змінені частки у праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння між [PERSON] та відповідачами, вбачається, що за [PERSON], визнано право власності на 63100 часток домоволодіння , а також право користування земельною ділянкою, вказаню в ухвалі Центрального нарсуду м. Миколаєва від 14.08.1973 р. під номером один. Так з вказаної ухвали суду від 14.08.1973 р. вбачається, що правопопередникам сторін виділені в користування земельні ділянки під номером 1 = 337 кв.м. та під номером ІІ = 168 кв.м. відповідно. У відповідності до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, враховуючи відсутність у справі доказів про відповідність часток співвласників земельної ділянки заявленим в позові розмірам, наявність судового рішення про визначенення порядку користування спірною ділянкою з зазначенням розмірів кожного з правопопередників сторін, недоведеністю можливості виділення в натурі частини земельної ділянки в зазначеному позивачем розмірі, невідповідність правової підстави позову дійсним взаємовідносинам сторін( адже право власності на певну частину земельної ділянки переходить до позивача в порядку спадкування за законом, а не на підставі ст. 120 ЗК України), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог та обранням неналежного способу захисту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed