Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД ЕЛІТ СЕРВІС" про визнання недійсною окремої частини одностороннього правочину, зокрема, просить визнати недійсною частину одностороннього правочину - абзац 4 довіреності № 01-01-Д/13, виданої 02 січня 2013 року Товариством з обомеженою відповідальністю "ТД ЕЛІТ СЕРВІС" [PERSON], а саме - «Директор філії несе повну матеріальну відповідальність у разі незабезпечення схоронності товарно-матеріальних цінностей (майна), які були отримані ним від органів державної виконавчої служби (митних органів) та/або надані Підприємством у користування філії за майно, яке прийняте на відповідальне зберігання» як таку, зміст якої суперечить вимогам ч. 3 ст. 202 ЦК України з дня видачі довіреності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.01.2013 року на виконання п. 2.1.1 трудової угоди № 38 від 22.08.2012 року укладеної між [PERSON] та ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС», вказаним товариством видано довіреність № 01-01-Д/13, якою уповноважено [PERSON] представляти інтереси Підприємства в усіх підприємствах, організаціях та установах, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності з питань, які стосуються діяльності Підприємства на території Автономної республіки Крим. Крім того, вищевказаною довіреністю [PERSON] надано ряд інших повноважень, що не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушують права особи, якій надано довіреність для представництва особи, що видала довіреність, перед третіми особами. Однак, у зазначеній довіреності вказано, що Директор філії несе повну матеріальну відповідальність у разі незабезпечення схоронності товарно-матеріальних цінностей (майна), які були отримані ним від органів державної виконавчої служби (митних органів) та/або надані Підприємством у користування філії за майно, яке прийняте на відповідальне зберігання. Позивач вважає, що вищенаведена частина довіреності, як одностороннього правочину, не відповідає вимогам закону, оскільки односторонній правочин може створювати обов»язки лише для особи, яка його вчинила. Позивач зазначає, що односторонній правочин може створювати обов»язки для інших осіб тільки у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з такими особами, разом з тим, розділом 6 «Відповідальність сторін» трудової угоди № 38 від 22.08.2012 року, тобто, двостороннього правочину, укладеної між [PERSON] та ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС» не передбачено повної матеріальної відповідальності [PERSON] Таким чином, [PERSON] вказує про те, що при наданні останньому довіреності ТОВ«ТД ЕЛІТ СЕРВІС» вийшло за межі повноважень, визначених трудовою угодою. Також, в позовній заяві зазначено, що термін дії довіреності №01-01-Д/13 від 02.01.2013 року закінчився 31.03.2013 року. В період дії довіреності [PERSON] здійснював повноваження, надані йому згідно з трудовою угодою №38 від 22.08.2012 року, у тому числі, укладав договори, тобто, вступав у правовідносини, вважаючи, що його відповідальність передбачена розділом 6 «Відповідальність сторін» трудової угоди №38 від 22.08.2012 року. На підставі наведеного, позивач вважає, що спірна частина довіреності суперечить змісту його прав та обов»язків, котрі передбачені договором - трудовою угодою №38 від 22.08.2012 року, оскільки односторонній правочин - довіреність покладає на останнього додаткову відповідальність, не передбачену договором, що порушує права позивача як Виконавця. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомили. 25.09.2013 року представник ТОВ«ТД ЕЛІТ СЕРВІС» - Комчедалова М.В. надіслала до суду телеграму, в якій просить ухвалити рішення по справі за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що зазначена спірна частина одностороннього правочину є 4 абзацом довіреності № 01-01-Д/13, виданої 02 січня 2013 року Товариством з обомеженою відповідальністю "ТД ЕЛІТ СЕРВІС" [PERSON]. Також, судом встановлено, що 22.08.2012 року між ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС» та [PERSON] укладено трудову угоду №38. Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 2.1.1 зазначеної трудової угоди визначено, що Замовник зобов»язаний видати Виконавцю Довіреність, печатку Філії для використання при підписанні договорів, протоколів прилюдних торгів (аукціонів) та актів виконаних робіт. На виконання вказаного пункту зазначеної трудової угоди № 38 від 22.08.2012 року ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС» видано довіреність № 01-01-Д/13, якою уповноважило [PERSON], зокрема, представляти інтереси Підприємства в усіх підприємствах, організаціях та установах, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності (в тому числі в органах державної влади, що контролюють порядок та строки нарахування податків та зборів, обов»язкових платежів, митних органах, органах державної статистики, в пенсійному фонді України, органах державного пожежного нагляду, фінансових установах, в судах всіх інстанцій при розгляді справ за позовом до підприємства та інших) з питань, які стосуються діяльності Підприємства на території Автономної республіки Крим. В четвертому абзаці зазначеної довіреності вказано, що Директор філії несе повну матеріальну відповідальність у разі незабезпечення схоронності товарно-матеріальних цінностей (майна), які були отримані ним від органів державної виконавчої служби (митних органів) та/або надані Підприємством у користування філії за майно, яке прийняте на відповідальне зберігання. Положеннями ч. 3 ст. 202 ЦК України передбачено, що односторонній правочин може створювати обов»язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов»язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Таким чином, вищенаведена частина довіреності як одностороннього правочину суперечить ч. 3 ст. 202 ЦК України, оскільки односторонній правочин може створювати обов»язки лише для особи, яка його вчинила. У даному випадку, оскільки розділом 6 «Відповідальність сторін» трудової угоди № 38 від 22.08.2012 року укладеної між [PERSON] та ТОВ«ТД ЕЛІТ СЕРВІС» не передбачено повної матеріальної відповідальності [PERSON], а тому, ТОВ«ТД ЕЛІТ СЕРВІС» вийшло за межі повноважень, визначених вказаною трудовою угодою, при наданні [PERSON] довіреності. Термін дії довіреності №01-01-Д/13 від 02.01.2013 року закінчився 31.03.2013 року. В період дії довіреності [PERSON] здійснював повноваження, надані йому згідно з трудовою угодою №38 від 22.08.2012 року, у тому числі, укладав договори, тобто, вступав у правовідносини, вважаючи, що його відповідальність передбачена розділом 6 «Відповідальність сторін» трудової угоди №38 від 22.08.2012 року. Спірна частина довіреності суперечить змісту прав та обов»язків позивача, котрі витікають безпосередньо з договору - трудової угоди №38 від 22.08.2012 року, оскільки односторонній правочин - довіреність, покладає на [PERSON] додаткову відповідальність, не передбачену договором, що порушує права позивача як Виконавця, зазначені в договорі. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину цих вимог є підставою для визнання недійсності правочину. Таким чином, у випадку, якщо зміст частини довіреності суперечить загальним засадам цивільного законодавства, особа, якій за довіреністю надано певні повноваження, має право звернутися до суду з вимогою про визнання частини такої довіреності недійсною. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства передбачені також ст. 3 ЦПК України практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Захист прав і свобод людини державою передбачає конкретну організацію діяльності державних установ щодо захисту проголошених прав та свобод людини і громадянина. Так ст.3 Конституції України закріплює, що «права і свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави». Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Основоположні права та свободи людини і громадянина - це правові можливості, які необхідні для існування та розвитку особи, які визнаються невід'ємними, мають бути загальними і рівними для кожного, забезпечуватись і захищатись державою в обсязі міжнародних стандартів. Закони України надають усім громадянам у випадку порушення їхніх прав і свобод або незгоди з діями органів влади і посадових осіб, звертатися в судові інстанції. Ст.55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Крім цього, кожний має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушення і протиправних зазіхань. Так в Конституції України окремий розділ присвячено правам і свободам людини і громадянина. Стаття 21 Конституції України визначає, що всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно зі статтею 22 Основного Закону держави права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод являє собою фундаментальну основу всього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Зокрема ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. З наведеного вбачається, що обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню тільки з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про поширення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30.05.1997, підкреслюється, що вся діяльність судів «повинна бути підпорядкована захисту прав і свобод людини і громадянина». Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що частина одностороннього правочину - четвертий абзац довіреності № 01-01-Д/13, виданої 02 січня 2013 року Товариством з обомеженою відповідальністю "ТД ЕЛІТ СЕРВІС" [PERSON], а саме - «Директор філії несе повну матеріальну відповідальність у разі незабезпечення схоронності товарно-матеріальних цінностей (майна), які були отримані ним від органів державної виконавчої служби (митних органів) та/або надані Підприємством у користування філії за майно, яке прийняте на відповідальне зберігання» є недопустимим, оскільки суперечить змісту прав та обов»язків позивача, котрі витікають з договору - трудової угоди №38 від 22.08.2012 року так як покладає на [PERSON] додаткову відповідальність, не передбачену договором, що порушує його права як Виконавця, вказані в договорі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На підставі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що частина довіреності, як одностороннього правочину суперечить вимогам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, моральним засадам, обсягу діючого законодавства та нормам міжнародних стандартів в контексті порушення права на захист, прав і свобод людини і громадянина, а тому суд визнає його недійсним з моменту укладання.

Outcome: approved