Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 215,2 кв.м., посилаючись на те, що належне йому право власності оспорюється відповідачем, як колишнім власником спірного майна. Сторони подали до суду заяви про можливість слухання справи за їх відсутності. Відповідач покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 328, 334, 386 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 392 власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду матеріалів справи, позивач на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу частин житлового будинку від 26.10.2005 року та 29.12.2011 року є власником 63/100 частин та 37/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Тобто, позивач є власником цілісного житлового будинку [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту ТОВ «Бюро технічної інветаризації», житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 215,2 кв.м., житлова площа 116,9 кв.м., допоміжна 98,3 кв.м., складається із двох квартир [NUMBER] загальною площею 70,3 кв.м., житловою 49.3 кв.м., допоміжною 21,0 кв.м. та [NUMBER] загальною площею 144,9 кв.м., житловою - 67,6 кв.м., допоміжною 77,3 кв.м. Відповідно до примітки, загальна площа збільшилася на 51,4 кв.м. в результаті облаштування мансардного поверху та побудови що не є самочинне. Таким чином, враховуючи, що право власності на житловий будинок у позивача виникло на законних підставах, володіння ним не порушує інтересів, прав та свобод інших осіб, суд вважає, що оспорювання відповідачем права власності позивача є безпідставним та не обґрунтованим. На підставі наведеного та

Outcome: approved