Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-05 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Стивідорна компанія «Нікимет-Термінал» про визнання дій незаконними, визнання наказу незаконним, покладення на відповідача обов’язку поновити йому виплату надбавки за класність і провести відповідний перерахунок, стягнення коштів за затримку виконання рішень судів, відшкодування моральної шкоди, покладення обов’язку. Позивач вказував на те, що з 7 серпня 2008 року працює у відповідача докером-механізатором. Наказом відповідача від 15 грудня 2009 року він був звільнений з роботи. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18.11.2010 року його було поновлено на роботі, але не допущено до виконання обов’язків докера-механізатора у зв’язку з необхідністю проходження обов’язкових медичного огляду та навчання і стажування. В травні 2011 року його вдруге було звільнено з роботи та знову поновлено рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24.11.2011 року та фактично допущено до виконання обов’язків докера-механізатора в складі бригади з 2 квітня 2012 року. Посилаючись на те, що відповідач несвоєчасно виконував рішення судів та не допускав його до виконання обов’язків докера-механізатора, внаслідок чого він отримував занижену заробітну плату, окрім того, з 1 квітня 2011 року йому було припинено виплату надбавки за класність, просив суд визнати дії адміністрації ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» в період з 18 листопада 2010 року по 30 березня 2012 року незаконними і такими, що були спрямовані на затягування виконання рішень судів про поновлення на роботі, визнати незаконним наказ № 172 від 05.04.2011 року про припинення виплати надбавки за класність, починаючи з 01.04.2011 року, зобов’язати відповідача поновити виплату йому доплати за класність і провести відповідний перерахунок заробітної плати, починаючи з 01.04.2013 року, стягнути з відповідача на підставі ст.236 КЗпП України кошти за затримку виконання рішень судів про поновлення його на роботі за період з 18 листопада 2010 року по 24 травня 2010 року, з 25 листопада 2011 року по 30 березня 2012 року у розмірі 101834 грн., стягнути 30000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, покласти обов’язок на службову особу відповідача компенсувати шкоду підприємству. В судовому засіданні при розгляді справи, уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просив суд зобов’язати відповідача провести перерахунок заробітної плати в період з 01.04.2011 року по 01.07.2013 року і виплатити за цей період надбавку за класність, стягнути з відповідача 101834 грн. різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнути з відповідача 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 06.12.2013 року провадження у справі в частині вимог [PERSON] про визнання дій адміністрації підприємства і наказу про припинення виплати надбавки неправомірними, покладення обов’язку закрито. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов, просили про його задоволення. Представник відповідача проти позову [PERSON] заперечував, вказуючи на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту його права в частині покладення обов’язку здійснити нарахування і виплату надбавки та стягнення з відповідача заробітної плати на підставі ст.236 КЗпП України, а також посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що з 7 серпня 2008 року [PERSON] працює у відповідача докером - механізатором. Наказом відповідача від 15 грудня 2009 року він був звільнений з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов’язків, покладених на нього трудовим договором, на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18.11.2010 року його було поновлено на роботі докером-механізатором в ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал». На виконання рішення апеляційного суду відповідачем було видано наказ про поновлення позивача на роботі. 5 квітня 2011 року генеральним директором ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» було винесено наказ про припинення з 1 квітня 2011 року виплату [PERSON] надбавки за класність. Наказом генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» від 24.05.2011 року [PERSON] було звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України у зв’язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24.11.2011 року позивача вдруге було поновлено на роботі докером – механізатором в товаристві та допущене негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. 24 листопада 2011 року на виконання цього рішення суду відповідачем було винесено наказ про поновлення [PERSON] докером-механізатором в ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» з 25 травня 2011 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» за структурою заробітна плата складається із основної заробітної плати у вигляді тарифних ставок і відрядних розцінок для робітників, додаткової заробітної плати, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені законодавством, премії, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Колективним договором, укладеним між адміністрацією ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» та трудовим колективом на 2009-2013 роки, встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється по тарифним ставкам, посадовим окладам, передбачених у штатному розписі, відрядних розцінках, розроблених відповідно до постанови Уряду України, Генеральної угоди між урядом і профспілковими об’єднаннями України і Галузевої угоди між Міністерством транспорту та зв’язку України і профспілкою робітників морського транспорту України. Відповідно до п.5.4 та додатку п.8 № 2 до колективного договору на 2009-2013 роки ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» докерам-механізаторам підприємства встановлено надбавку за класність. Так докеру-механізатору 1 класу, який встановлено [PERSON], встановлена надбавка за класність у розмірі 25% від тарифу на госпроботах. У відповідності до п.4 ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Таким чином, наказом генерального директора ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» від 05.04.2011 року виплату такої надбавки [PERSON] було припинено незаконно. Зазначені обставини були встановлені також і актом перевірки додержання ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» законодавства про працю від 16.05.2013 року, проведеною територіальною державною інспекцією з питань праці у Миколаївській області, внаслідок якої в адресу відповідача було винесено припис про усунення порушень трудового законодавства (а.с.11 том-2). З 01.07.2013 року виплату надбавки за класність [PERSON] було відновлено на підставі наказу від 27.06.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст..4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався на невизнання відповідачем його права на доплату недоотриманої ним надбавки за класність у період з 01.04.2001 року по 01.07.2013 року у зв’язку з наявністю у нього права на її отримання. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов’язку в натурі; 6) зміни правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування , їхніх посадових і службових осіб. Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту його трудових прав, а саме права на отримання надбавки за класність не суперечить положенням ст.16 ЦК України. За такого, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про покладення на відповідача обов’язку здійснити перерахунок заробітної плати та нарахувати і виплатити йому недоплачену надбавку за класність з 01.04.2011 року по 01.07.2013 року є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в обраний позивачем спосіб. Частиною п’ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов’язковими до виконання на всій території України. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Як слідує з матеріалів справи, рішення апеляційного суду Миколаївської області про поновлення [PERSON] на роботі, яким наказ про його перше звільнення з роботи скасовано як незаконний, було ухвалене 18 листопада 2010 року. Дане рішення набрало законної сили 18.11.2010 року. Проте наказ про поновлення [PERSON] на роботі відповідачем було винесено лише 24 листопада 2010 року. Як роз’яснив Пленум Верховного Суду України в п.34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним із дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про поновлення. Згідно з частиною першою статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною-особою підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв’язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Отже, встановлення факту порушення власником підприємства вимог статті 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника – є підставою для стягнення з власника підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу має здійснюватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до пункту 3 цього Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Як слідує з рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18.11.2010 року, ухваленого за позовом [PERSON] до ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, обставини, встановлені під час розгляду якого, є преюдиціальними для даної справи, середньоденний заробіток [PERSON] було встановлено в розмірі 456 грн. 76 коп. За такого, враховуючи викладені обставини, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 18.10.2010 року у розмірі 1370 грн. 28 коп. ( 456,76 х 3 р. дн.). З матеріалів справи також слідує, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24.11.2011 року [PERSON] вдруге було поновлено на роботі в ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал». Дане рішення суду в частині поновлення [PERSON] було допущене до негайного виконання. На виконання даного рішення відповідачем було видано наказ про поновлення [PERSON] на роботі 24.11.2011 року. Оскільки порушення трудових прав позивача вимагало від нього додаткових зусиль для їх захисту суд вважає, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України він має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер неправомірних дій відповідача, приймаючи до уваги роз’яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) суд приходить до висновку, що належним розміром такого відшкодування є 1000 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» про перерахунок заробітної плати і виплату надбавки, стягнення коштів за затримку виконання рішення суду, відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення на підставі ст.236 КЗпП України різниці в заробітку, отриманого ним у період після винесення відповідачем наказів про поновлення на роботі і до початку виконання в повному обсязі обов’язків докера-механізатора, то суд вважає, що вони ґрунтуються на невірному тлумаченні норм трудового законодавства та фактично стосуються спору позивача з відповідачем про правомірність нарахування останнім у вказаний період заробітної плати, не можуть включатися в поняття середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, визначеного ст.236 КЗпП України, а тому не підлягають захисту в обраний ним спосіб. Також посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд вважає безпідставним. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial