Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 12.01.2011 року він перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, обіймаючи посаду старшого майстра цеху по виробництву теплоізоляційних виробів. Наказом від 31.10. 2013 року № 357-к був звільнений з ТОВ «Данко-Ізол» за згодою сторін. В день звільнення з ним відповідачем не був проведений у повному обсязі розрахунок. У зв'язку з чим, просив стягнути в судовому порядку заборгованість по заробітній платі у розмірі 20798,73 грн. та компенсацію за затримку її виплати за період з моменту звільнення по день винесення судового рішення, моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не відомо. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмову заяву, у якій просив справу розглянути без його участі. Факт наявності заборгованості та несвоєчасність розрахунку при звільнені визнав (а.с. 12) . Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини, які підтверджуються такими доказами. На підставі наказу за № 6-к від 12.01.2011 року позивач був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Данко-Ізол» на посаду старшого майстра цеху по виробництву теплоізоляційних виробів. Наказом за № 357-к від 31.10.2013 року був звільнений з цього підприємства за згодою сторін, що підтверджується наявністю відповідних записів у трудовій книжкі [PERSON] (а.с.7-9). Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомляти працівника перед виплатою зазначених сум. Ці вимоги закону відповідачем дотримані не були і на час звільнення перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 20798,79 грн., яка складається: липень 2013 року - 5125,75 грн.; серпень 2013 року - 4773,75 грн.; вересень 2013 року - 7156,14 грн.; жовтень 2013 року - 4743,15, що підтверджується наданою відповідачем довідкою про заборгованість по заробітній платі від 26.11.2013 року № 550 (а.с. 21). Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абзацу 3 п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (тобто в даному випадку - до звільнення). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Останніми двома місяцями, що передують звільненню позивача є серпень та вересень 2013 року. Згідно довідки 26.11.2013 року № 550 заробітна плата позивача, яка належіть до виплати, у серпні 2013 року складає 4773,75 грн. у вересні 2013 року 7156,14 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата складає: серпень 2013 року 4773,75 грн. + вересень 2013 року 7156,14 грн. : 42 робочі дні = 284,04 грн. Кількість робочих днів за період затримки розрахунку за час затримки розрахунку з дня звільнення позивача, а саме: 31.10.2013 року на день постановлення рішення, а саме: 03.12.2013 року складає 23 дні. Таким чином загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 6532,92 грн. (284,04 грн. х 23 дні = 284,04 грн.), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частини першої ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», регламентовано, що розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, духовних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи встановлено, що внаслідок дій відповідача були порушені законні права позивача на оплату праці, у зв'язку з чим, він зазнав душевних страждань. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, час і зусилля, необхідні для відновлення його попереднього стану та виходить при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладені обставини на користь позивача повинна бути стягнуто моральну шкоду у розмірі 100,00 грн. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції на час звернення позивача до суду, а саме: 05.11.2013 року) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, враховуючи обсяг задоволених вимог, а також положення ст.ст.5, 6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 502,72 грн. (273,32+229,40 = 446,05). На підставі викладеного,

Outcome: partial