Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.02.2013 звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], УГІРФО ГУ МВС України в Донецькій області в особі ВГІРФО Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області та просить усунути перешкоди у здійсненні права власності в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, шляхом виселення [PERSON], зобов'язати УГІРФО ГУ МВС України в Донецькій області в особі ВГІРФО Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує наступним. Позивач є власником трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], тобто володіє 1/1 часткою вказаної квартири . Разом з позивачем у даній квартирі зареєстровані її чоловік - [PERSON] та її бабуся - [PERSON] Позивач після купівлі даної квартири за власним бажанням зареєструвала відповідача [PERSON] Мати позивача - третя особа по справі [PERSON] також має власне житло, яке розташоване за адресою [ADDRESS], але з невідомих причин відмовилася реєструвати відповідача за місцем знаходження свого житла. Позивач з моменту сумісного проживання з відповідачем піклувалася про останню, доглядала її тощо. Відповідач за час сумісного проживання жодного разу не приймала участі в оплаті комунальних послуг , не несла інших витрат по утриманню квартири та не приймала участі у спільному побуті. Свою пенсію витрачала на свої потреби. Крім того відповідач постійно демонструє своє погане відношення як до позивача так і до її чоловіка, псує стіни в квартирі, їжу приготовану позивачем, намагалася розбити скло та зламати вхідні двері, погрожує знищити інше майно. Крім того відповідач постійно втручається у особисте життя позивача, у зв'язку з чим до позивача тривалий час не приходять друзі та знайомі через неадекватну поведінку відповідача. Хоча позивачі мають право на особисте життя. Далі, донька відповідача [PERSON] почала приходити до відповідача з жінкою, яка як вони пояснили опікується відповідачем. Дані особи часто приходили, при чому у пізній час чим, порушували особисте життя позивача, при цьому завжди провокували позивача на конфлікт. З розмов вказаних осіб позивачу стало відомо, що вони планують позбавити її права власності на квартиру, що вона розцінює як посягання на її приватну власність. Після почутого позивач намагалася випроводити осіб, які прийшли до відповідача,однак вказане закінчилося конфліктом, який в свою чергу закінчився у міліції. Таким чином, позивач вважає, що все вищенаведене свідчить про наявність перешкод з боку відповідача у здійсненні позивачем свого права власності. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстрації, що створює позивачу як власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду. Зі свого боку відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та просять визнати частково недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 22.12.2011, зареєстрованого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 11853, визнав покупцями квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], та [PERSON], визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за кожною та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні вищевказаної квартири. Вимоги мотивують таким. 22.12.2011 було укладено договір купівлі-продажу трьох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], покупцем якої вказана [PERSON] В частині покупця вказаний договір необхідно визнати недійсним, оскільки до купівлі даної квартири сторони - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] сумісно проживали та були зареєстровані в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира була отримана [PERSON] за місцем роботи. В подальшому дана однокімнатна квартира була приватизована та належала сторонам у рівних долях по 1/3 кожній. Проте, в подальшому, [PERSON], яка доводиться позивачам унукою та донькою відповідно, вмовила продати однокімнатну квартиру та придбати нову квартиру більшою площею, оскільки вона вийшла заміж. Так, 22.12.2011 сторонами була продана квартира [ADDRESS] за адресою [ADDRESS] за 36000доларів США, а в договорі вказано 18441грн. та у цей же день, 22.12.2011 була куплена спірна квартира за 46000доларів США, а в договорі вказано 77831грн. Вказану квартири було придбано сторонами за спільні кошти, отримані від продажу квартири та для спільного проживання, проте продавцем вказаної квартири вказана лише [PERSON] Після купівлі спірної квартири [PERSON] зареєструвала в ній [PERSON] До лютого 2013 року [PERSON] не порушувала прав позивачів по володінню та користуванню спірною квартирою, а потім звернулася до суду з вказаним вище позовом. Проте, квартира була придбана за спільні кошти про що свідчить те, що договір продажу однокімнатної квартири та купівлі спірної квартири були укладені в один день та одного нотаріуса. Таким чином позивачі також є покупцями спірної квартири та власниками 1/3 частини спірної квартири кожна у зв'язку з чим звернулися до суду. Позивач [PERSON] та її представник до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать розписки, причини неявки суду не відомі. Взявши до уваги що на минулих судових засіданнях судом була з'ясована позиція позивача [PERSON] щодо позову, в матеріалах справи міститься заперечення на зустрічний позов, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача на підставі наявних матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, вказали що вказаний позов є незаконним, просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам. Справу просила розглянути без участі [PERSON] зважаючи на її похилий вік. Представник третьої особи - ВГІРФО Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу та постановити рішення без його участі у відповідності до закону. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 11853, є власником трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 10.01.2012, наданого КП БТІ м. Донецька [PERSON] належить на праві власності 1/1 частки вказаної квартири. У вказаній квартирі на даний час крім [PERSON] та її чоловіка зареєстрована та проживає її бабуся - [PERSON] Стаття 41 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 319 ЦК України здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 109 ЖК України Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідно до ст. 64 ЖК України, відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача [PERSON], оскільки вона є рідною бабусею позивача, з 18.01.2012 вони проживають разом, крім того позивач у своїй позовній заяві вказувала на те, що вона зареєструвала відповідача, оскільки є «чемною та турботливою онучкою», «…дуже гідно, добродушно та з любов'ю ставилася до відповідача. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має, відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 ЖК України виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення можливе якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Позивач [PERSON] посилається на те, що [PERSON] систематично демонструвала своє погане відношення як до позивача так і до її чоловіка, псувала стіни в квартирі, псувала їжу, намагалася побити скло та зламати вхідні двері, погрожували знищити інше майно. Проте, письмових порушень відповідачем [PERSON] правил співжиття та без результативність застосування заходів попередження і громадського впливу суду не надано, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України це є обов'язком позивача. Відсутність хоча б одного з цих доказів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Щодо вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] то відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Реєстрація та зняття з реєстрації покладено на відповідні підрозділи МВС України. Тобто це взагалі не є компетенцією суду, а підставою для знаття з реєстрації особи є відповідне рішення суду про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, що є підставою у відмові в задоволенні цих вимог. Також не підлягає задоволенню і вимога щодо зобов'язаня [PERSON] зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Оскільки задоволення вказаної вимоги порушуватиме Конституційні права [PERSON] Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним в частині покупця договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та визнання покупцями вказаної квартири [PERSON], [PERSON] та [PERSON] то вказана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 22.12.2011 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу було укладено два договори купівлі-продажу. За першим договором купівлі-продажу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] 18441,00грн. Відповідно до другого договору купівлі-продажу [PERSON] в цей же день, 22.12.2011 придбала трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за 77831,00грн. Саме цей договір позивачі просять визнати частково недійсним в частині покупців, оскільки наполягають на тому , що вказана квартира була придбана за спільні кошти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримані за продаж однокімнатної квартири, а тому [PERSON] та [PERSON] також вважають себе покупцями. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані умови є загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підставі ст.215 ч.3 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом. Оспорюваний позивачами договір купівлі продажу у відповідності до ст.209 ЦК України нотаріально посвідчений, у відповідності до ст.210 ЦК України пройшов державну реєстрацію. Крім того суд, звертає увагу на ту обставину, що не є підставою вважати не дійсними договори купівлі-продажу виходячи з того, що вони були укладені в один день та одним і тим же нотаріусом. Суд, вирішуючи спір між сторонами, у відповідності до ст.10 ЦПК України не виходить за межи заявлених вимог, тому не розв'язує питання, щодо фіктивності договору купівлі-продажу та укладання його шляхом зловживання довіри [PERSON] та [PERSON], оскільки це є самостійними підставами недійсності правочинів. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок про те, що позовні вимоги в частині визнання договору-купівлі продажу частково недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв`язку з чим в їх задоволенні треба відмовити. Вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] щодо визнання за ними по 1/3 частці квартири [ADDRESS] в ході судового розгляду свого підтвердження не знайшли. Доказів того, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти сторін суду не надано. Вимоги, щодо зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою, є необґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] на даний час проживає у спірній квартирі, тобто користується нею, хоча і не є її власником. Право власності на частку в спірній квартирі [PERSON] на даний момент не доведено, реєстрації у вказаній квартирі вона не має, а тому і не має права користуватися спірною квартирою. Таким чином суд проаналізувавши викладене прийшов до висновку, що обидва позови є необґрунтованими, не доведеними, та такими, що не підлягають задоволенню з підстав викладених вище. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed