Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

23 жовтня 2013 року представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру загальною площею 64,00 кв.м., житловою площею 38,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року) публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі – продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно – правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилався на те, що відповідно до укладеного договору №DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 67000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 26 квітня 2017 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісячно, в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення зазначених умов договору та норм ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, відповідач зобов’язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов’язкових платежів з цих коштів. У зв’язку з зазначеним порушенням зобов’язань за кредитним договором відповідач станом на 15 жовтня 2013 року має заборгованість – 111176,33 доларів США, яка складається з наступного: 53659,46 доларів США – заборгованість за кредитом; 31746,40 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 6566,00 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 13880,00 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов’язань за договором; 31,29 доларів США – штраф (фіксована частина), 5292,62 доларів США – штраф (процентна складова). 27 квітня 2007 року в забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач уклали договір іпотеки № DNHPGA00000015, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 429739,52 гривень. Крім того, як зазначає представник позивача, банк до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов’язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю) про порушення основного зобов’язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення. Дана вимога в добровільному порядку відповідачем виконана не була. За таких обставин позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки, здійснити його реалізацію та за рахунок коштів від такої реалізації задовольнити вимоги позивача щодо повернення йому вказаної вище суми заборгованості за кредитними договорами. Також представник позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи доказами наявними в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з’явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв’язку з чим суд, з урахуванням згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 67000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення – 26 квітня 2017 року (а.с. 23 – 28). Згідно п. 7 кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісячно, в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти у сумі 1064,27 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісією, а також інші витрати. Відповідно до п. 7 кредитного договору, період сплати вважати з 20 по 25 число кожного місяця. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяви відповідача про видачу готівки № 1 від 27 квітня 2007 року та ордером – розпорядженням банку від 27 квітня 2007 року (а.с. 29). Також судом встановлено, що 27 квітня 2007 року в забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідач уклали договір іпотеки № DNHPGA00000015, який був посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 937 (а.с. 30 – 35). Згідно з умовами даного договір іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 429739,52 гривень. Відповідно до договору іпотеки іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов’язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (п. 16.7 договору). Крім того, у договорі іпотеки закріплено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Також судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України позичальник не повертає кредит в строки, визначені умовами кредитного договору, а також не сплачує відсотки за користування кредитом, в зв’язку з чим перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість, яка станом на 15 жовтня 2013 року становить 111176,33 доларів США, з яких: 53659,46 доларів США – заборгованість за кредитом; 31746,40 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 6566,00 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 13880,00 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов’язань за договором; 31,29 доларів США – штраф (фіксована частина), 5292,62 доларів США – штраф (процентна складова). Зазначені обставини підтверджуються розрахунками заборгованості за кредитними договорами станом на 15 жовтня 2013 року (а.с. 9 – 13). Контррозрахунку стороною відповідача надано не було. Крім того, 06 вересня 2013 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога, згідно якої, у зв’язку з порушенням зобов’язань за кредитним договором, прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становить 72541,45 доларів США, яку банк і просить погасити [PERSON] у повному обсязі у тридцятиденний строк з моменту отримання даної вимоги. Крім того, банк попереджає відповідача, що у разі невиконання даної вимоги боржником, банк має намір реалізувати предмет іпотеки з метою погашення існуючої заборгованості відповідача (а.с. 15). Дана вимога банку у добровільному порядку відповідачем виконана не була, у зв’язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», кредитним договором № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року та договором іпотеки № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договір, який є обов’язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов’язково укладається в письмові формі (ст. 1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов’язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов’язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ст. 625 ч. 2 ЦК України. При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею, відповідно до ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання (ст. 550 ЦК України), а також така пеня підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України). Нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов’язку в натурі. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека – вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз’яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 41 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов’язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. При вирішенні даного спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, на виконання вимог п. 41 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5, з метою встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, судом було встановлено, що сума заборгованості за кредитним договором станом на 15 жовтня 2013 року становить 111176,33 доларів США (відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог), розмір якої в судовому засіданні стороною відповідача спростовано не було. Розмір вартості предмету іпотеки, погоджений позивачем та відповідачем, в укладеному між ними договорі іпотеки №DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року та становить 429739,52 гривень. З огляду на що, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є співмірними, доведеними та обґрунтованими. Отже, враховуючи вищезазначене, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року та договором іпотеки № DNHPGA00000015 від 27 квітня 2007 року, приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення даних договорів в належній формі, встановлено невиконання [PERSON], як позичальником, на відміну від кредитора, своїх зобов’язань за кредитним договором, а також встановлена наявність у позивача права звернути стягнення в такому випадку на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 16 ЦК України щодо способу захисту цивільних прав та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» щодо вимог до змісту резолютивної частини рішення суду. Стосовно позовних вимог банку з приводу виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне. Згідно п. 43 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39– 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, на адресу відповідача позивачем була направлена вимога, в якій зазначалось про наявність заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, її сума та строки погашення. Крім того, позивачем було попереджено відповідача, що у разі непогашення останнім існуючої заборгованості у повному обсязі, банк має наміри скористатися своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати в подальшому квартиру, що зумовить виселення відповідача та інших осіб зареєстрованих в ній. З огляду на таке, суд не вбачає за можливе кваліфікувати дану вимогу банку, як вимогу про звільнення відповідачем та членами її родини займаної ними квартири, що є предметом іпотеки, як таку, що не була виконана у добровільному порядку. А тому звернення банку до суду з позовною вимогою щодо примусового виселення родини відповідача зі спірної квартири є передчасною. Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження фактичного проживання відповідача, з визначенням інших осіб, яких суд має виселити з житла, що є обов’язковою умовою для прийняття відповідного рішення судом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору на суму 3 441,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial