Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 травня 2012 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач погоджується продати, а позивач придбати об'єкт нерухомості - двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. У підтвердження наміру по вказаному договорі, позивач передав, в якості авансу, грошові кошти у сумі 12 000 гривень відповідачу. Згідно умов договору, відповідач зобов'язався до 19 червня 2012 року здійснити продаж квартири [ADDRESS]. Проте, у зазначений строк договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було. Оскільки, договір купівлі-продажу так і не було укладено, а відповідач відмовляється добровільно повернути отримані в якості авансу кошти, позивач змушений звертатися до суду з позовом про стягнення коштів. Ухвалою від 02.09.2013 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2013 року, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві. Заперечувала проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Відповідач у судове засідання, яке відбулося 10.12.2013 року, не з'явився, на адресу суду надійшло електронне повідомлення від відповідача, в якому останній просив перенести судове засідання у зв'язку з хворобою. Третя особа у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 17.05.2012 року [PERSON] та [PERSON] підписано договір «Договор-соглашение о задатке» (далі Договір), відповідно до якого відповідач погодився продати, а позивач погодився купити об'єкт нерухомості 2-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS](а.с. 6). Даний договір не був посвідчений нотаріусом. Відповідно до Договору відповідач прийняв завдаток, який входить у вартість об'єкта у сумі 12000,00 грн. Згідно з умов даного договору, відповідач зобов'язувався продати позивачу об'єкт не пізніше 12.06.2012 року, а позивач зобов'язувався купити об'єкт не пізніше 12.06.2012 року, вартість об'єкта становить 624000,00 грн. Факт отримання коштів у сумі 12 000 грн. відповідачем не заперечується. В подальшому договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], між сторонами укладено не було, проте отримані від позивача грошові кошти в сумі 12 000 грн. відповідач повертати відмовився. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Наслідками необґрунтованого ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, як визначено ч. 2 ст. 635 ЦК України, є відшкодування цією стороною другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Приймаючи до уваги вищевикладене, договір від 17.05.2012 року не можна визнати попереднім договором, оскільки він укладений без дотримання форми встановленої для основного договору, а свідчить лише про наміри сторін укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири. Завдатком за ст. 570 ЦК України є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Враховуючи те, що основний договір купівлі-продажу сторонами укладений не був, у позивача не виникло зобов'язань, за якими він повинен був сплачувати відповідні платежі, передані позивачем кошти у розмірі 12 000 грн. є не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню позивачу. Щодо стягнення судових витрат у вигляді правової допомоги, суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами та іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з матеріалів справи, допомога позивачу надавалася представником за довіреністю, а не адвокатом чи особою передбаченої у ст. 56 ЦПК України. Отже, вимоги про стягнення оплати правової допомоги, на думку суду є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: approved