Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області, [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивували тим, що [INFO] року помер [PERSON], який був чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] За життя спадкодавець [PERSON] не розпорядився приналежним йому майном, в зв'язку із чим спадщина відкрилась для спадкоємців за законом. До належного спадкодавцю майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться по [ADDRESS]. Зазначене нерухоме майно було набуте спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] під час шлюбу, а тому належало їм на праві спільної сумісної власності, як майно подружжя, та їх частки складали по ? кожному. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина лише на ? частки вказаного домоволодіння. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] на день відкриття спадщини були позивачі та відповідач [PERSON], оскільки прийняли спадщину у встановленому порядку. Крім цього, у спадкодавця було ще двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], які у встановлені строки спадщини не прийняли та рішенням Любомльського районного суду від 13.08.2013 року їм було відмовлено в наданні додаткового строку для прийняття спадщини. Позивачі звернулись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримали відмову, у зв'язку з тим, що спадкодавець за життя не здійснив реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими спорудами. З викладених підстав позивач [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? та 1/6 частки, що разом складає 4/6 частки, а позивач [PERSON] на 1/6 частки нерухомого майна, яке знаходиться в [ADDRESS] і відповідно до технічного паспорта складається з житлового будинку А-1, веранди а, веранди б, літньої кухні Б-1, сараю В -1, гаража Г-1, убиральні Д, огорожі 1, воріт 2. Також просили стягнути з відповідача [PERSON] понесені ними судові витрати. 03 грудня 2013 року позивач [PERSON] в канцелярію суду подала заяву про зміну заявлених нею позовних вимог та просила не стягувати з відповідача [PERSON] понесені нею судові витрати. Непогоджуючись з заявленим позивачами позовом відповідач [PERSON] подала на нього заперечення у якому вказує, що позов визнає частково, оскільки вважає, що не усі господарські споруди, на які заявлено позовні вимоги, входять до складу спадкового майна після смерті батька [PERSON] Зазначає, що вона та її сім'я проживають у спадковому домоволодінні з 2000 року. За усною домовленістю з батьком - спадкодавцем [PERSON] та з його дозволу, відповідач зі своїм чоловіком за власні кошти побудували літню кухню Б-1, веранду - б, та гараж Г-1, що підтверджується товарними чеками за 2006-2010 роки та накладними за 2007-2009 роки. Крім цього вказує, що згідно проекту забудови за 1969 рік померлим батьком були збудовані на земельній ділянці, відведеній під забудову, лише житловий будинок - 1 та хлів - 2. З викладених підстав вважає, що літня кухня Б-1, веранда - б, та гараж Г-1 є її приватною власністю, а тому просила позов задовольнити частково, зокрема, визнати за позивачем [PERSON] право власності на 4/6 частки, а за позивачем [PERSON] на 1/6 частки нерухомого майна, яке знаходиться в [ADDRESS] і складається з житлового будинку А-1, веранди а, сараю В -1, убиральні Д, огорожі 1, воріт 2. Представник відповідача Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області в судове засідання не з'явився. Разом з тим, в канцелярію суду надійшло клопотання Головненської селищної ради про розгляд справи за відсутності представника селищної ради, в якому одночасно просили розглянути позов на розсуд суду. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, та просили поділити спадкове майно після смерті [PERSON] відповідно до закону. Крім цього, позивач [PERSON] щодо поданих відповідачем [PERSON] заперечень пояснила, що літню кухню, веранду та гараж будували усі члени їх сім'ї спільними зусиллями, як фізичною працею, так і коштами, зокрема, вона давала гроші на будівництво з отримуваної нею пенсії. Позивач [PERSON] пояснив, що зазначені добудови допомагали будувати також батьки, оскільки усю свою пенсію віддавали на їх будівництво, в зв'язку із чим вважає, що житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами підлягає поділу згідно закону. Батьки нажили усе майно, а відповідач [PERSON] своєю поведінкою зробила так, що мати [PERSON] фактично не є господарем в будинку та живе лише в одній кімнаті. Особисто він будувати господарські споруди не допомагав, так як проживав в м. Луцьку. Відповідач [PERSON] позов не визнала в тій частині, що викладені в запереченні, та пояснила, що літню кухню вона з чоловіком будували самостійно. Батьки отримували невелику пенсію, крім цього, зловживали спиртними напоями, а тому ніяких коштів на будівництво не давали, так само й не брав участі в будівництві брат - позивач [PERSON] Просила суд спірне нерухоме майно поділити по закону та виділити їй літню кухню. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. З копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 28.02.1966 року, виданого Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 06.02.1966 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 7. Після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище чоловіка «[PERSON]»(а.с.12). Рішенням виконкому Головненської селищної Ради депутатів трудящих від 11.03.1969 року [PERSON] виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Головне Любомльського району загальною площею 1000 кв.м. (а.с. 7). Відповідно до копії акту від 25.04.1969 року, затвердженого архітектором Любомльського району, виділену [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Головне загальною площею 1000 кв.м. відведено в натурі з визначенням меж присадибної земельної ділянки (а.с. 61). 25.07.1969 року архітектором Любомльського району затверджено проект забудови індивідуальної садиби площею 1000 кв.м., виділеної [PERSON] (а.с. 59-60). З довідки, виданої виконавчим комітетом Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області від 11.07.2012 року № 864, вбачається, що згідно запису в земельно-кадастровій книзі за [PERSON] значиться житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 8). З копії технічного паспорта, виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 04.12.2012 року, вбачається, що на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], розташовані: житловий будинок А-1, веранда а, веранда б, літня кухня Б-1, сарай В -1, гараж Г-1, убиральня Д, огорожа 1, ворота 2 (а.с. 22-25). Комплексним висновком відповідності державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам, містобудівній документації, правилам забудови, земельному та природоохоронному законодавству, стверджено факт відповідності встановленим нормам нерухомого майна: раніше побудованих житлового будинку, двох веранд, літньої кухні, сараю, дворової вбиральні, огорожі, воріт, які знаходяться по [ADDRESS] та їх придатність до експлуатації, а будинку - для проживання (а.с. 17-20). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.08.2011 року [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 11). Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цивільні відносини, які виникли до набрання чинності даним кодексом застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 331 цього Кодексу право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідач [PERSON], вважаючи своєю власністю літню кухню Б-1, веранду - б, та гараж Г-1 у спірному нерухомому майні, не надала доказів того, що їй у встановленому порядку було виділено у власність чи в користування земельну ділянку на якій розташоване дане нерухоме майно, не представила доказів про надання дозволу на проведення будівельних робіт, зокрема, добудови господарських будівель до житлового будинку в [ADDRESS], а також будівельний паспорт на зазначені добудови нею не виготовлявся. Надані відповідачем копії накладних та товарних чеків на будівельний матеріал без відомостей кому вони відпущені (а.с. 66-68) лише засвідчують факт купівлі-продажу зазначених матеріалів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він лише допомагав будувати літню кухню, а хто керував будівництвом та вкладав в нього кошти йому невідомо. Свідок [PERSON], який є рідним братом чоловіка відповідачки [PERSON], показав, що він та його батько допомагали будувати літню кухню як фізичною працею, так і коштами в сумі близько 4 - 5 тисяч гривень. Зазначені показання свідків суд не розцінює, як беззаперечний доказ набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно в силу положень ст. 331 ЦК України. Таким чином, відповідач [PERSON], всупереч вимог ст.60 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про набуття нею права власності на такі господарські будівлі: літню кухню Б-1, веранду - б, та гараж Г-1 спірного домоволодіння, а її участь у будівництві зазначених споруд, сама по собі, не породжує право власності на зазначені будівлі. Крім цього, відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ст. 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі є невід'ємними приналежними частинами до житлового будинку, які вцілому складають єдиний комплекс нерухомого майна, а тому приналежність на праві власності окремо житлового будинку та окремо господарсько-побутових будівель різним особам - власникам суперечить положенням ст. 381 ЦК України. В свою чергу аналіз вищенаведених доказів та положень законодавства дає підстави зробити висновок про те, що житловий будинок із господарськими будівлями був збудований позивачем [PERSON] та її чоловіком - спадкодавцем [PERSON] за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За таких обставин 1/2 вказаного нерухомого майна належить позивачу [PERSON] як частка у спільній сумісній власності подружжя, а інша 1/2 частка - [PERSON] Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] . Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON], відповідач [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] є дітьми спадкодавця, що стверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 26.12.1972 року, серії [NUMBER] від 03.09.1968 року, серії [NUMBER] від 23.09.1974 року, серії [NUMBER] від 03.11.1966 року, копіями свідоцтв про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.10.1986 року, серії [NUMBER], виданими Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області (а.с. 13, 45, 46, 53, 54), а позивач [PERSON] - його дружиною, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області 28.02.1966 року (а.с. 12). З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, зокрема довідки Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області № 864 від 11.07.2012 року (а.с. 8) вбачається, що позивачі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] спадщину прийняли шляхом спільного проживання із спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Рішенням Любомльського районного суду від 13.08.2013 року, яке набрало законної сили, [PERSON] та [PERSON] відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] (а.с. 15-16). Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та дружина [PERSON] Відповідно до ч.1. 3 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Оскільки спадкоємці не змінювали розмір частки у спадковому нерухомому майні після смерті [PERSON], тому в даному випадку їх частки є рівними. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Постановою Любомльської державної нотаріальної контори Волинської області від 20.08.2013 року № 590/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON] відмовлено, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно (а.с. 9). Реєстраційна служба Любомльського районного управління юстиції Волинської області своїм рішенням № 8827425 від 09.12.2013 року про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно повідомила про відсутність відомостей щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 80-81). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як на частку у спільному майні подружжя, та на 1/6 частки даного нерухомого майна, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], а за позивачем [PERSON] - на 1/6 частки в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Крім цього, за змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок. З огляду на зазначену норму ЦК України та на підставі встановлених судом фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку, що діями чи бездіяльністю Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області порушення прав чи невизнання прав позивачів на спадкове майно після смерті [PERSON] не допущено, а тому в задоволенні позову до Головненської селищної ради слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідача підлягають стягненню судові витрати в користь позивача [PERSON] в сумі 286,89 коп. Витрати, понесені позивачем [PERSON], залишити за останньою згідно поданої заяви (а.с. 58).

Outcome: approved