Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-19 00:00:00

16 серпня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача 13000.00 грн., - основного боргу за договором позики (далі по тексту Договір), який було укладено між ними 18.01.2002 року, 1382.03 грн., - інфляційних втрат, 1172.14 грн., - три проценти річних та 229.40 грн., понесених витрат, повязаних з оплатою судового збору, а всього на загальну суму 15783.57 грн. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між ним та відповідачем 18.01.2002 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав у власність відповідачу гроші в сумі 13000.00 грн., які останній зобовязався повернути позивачу до 31.03.2002 року. З метою забезпечення виконання умов Договору, між позивачем та [PERSON], від імені [PERSON] і [PERSON], було укладено нотаріально посвідчений договір застави від 25.01.2002 року, де предметом договору застави був житловий будинок з усіма надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], інвентаризаційною вартістю 30 620.00 грн. Положеннями зазначеного договору застави передбачено, що у випадку невиконання заставодавцем [PERSON], свого зобовязання за Договором від 18.01.2002 року, позивач, як заставодержатель набуває право власності на заставлений будинок. Однак, відповідач не повернув зазначену суму позики, у визначений у Договорі строк. Внаслідок невиконання [PERSON], умов Договору, державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори вчинено виконавчий напис щодо вилучення заставленого будинку та на підставі рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради Житомирської області № 37 від 24.04.2002 року видано позивачу свідоцтво [NUMBER] про право власності на спірний житловий будинок від 26.04.2002 року. Із набуттям [PERSON], права власності на заставлений будинок, припинилося зобовязання відповідача щодо повернення позивачу коштів отриманих в борг за Договором від 18.01.2002 року. Але рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 10.08.2010 року, у цивільній справі за позовом [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Олевської міської ради Житомирської області, [PERSON], та [PERSON], про визнання довіреності, договору застави, рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування недійсним, - визнано недійсним пункт 9 договору застави від 25.01.2002 року, укладеного між [PERSON], від імені заставодавців [PERSON], [PERSON], та заставодержателем [PERSON], в частині набуття заставодержателем права власності на заставлений будинок по [ADDRESS]. У звязку із чим, після набрання законної сили рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року (з моменту його проголошення), зобовязання відповідача стосовно повернення позивачу коштів в розмірі 13 000.00 грн., отриманих в борг за Договором від 18.01.2002 року знову залишилось невиконаним. Представник позивача [PERSON], - [PERSON], діючи на підставі договору, заявлені позовні вимоги у порядку ст.31 ЦПК України збільшив, подавши заяву у судовому засіданні та просить крім того поновити трирічний строк звернення до суду з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки строк звернення до суду вважає пропущеним з поважних причин, що і підтримав, посилаючись на наведені в позові обставини. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні заявлені до нього позовні вимоги не визнав та надав пояснення суду, згідно до поданого письмового заперечення (а.с.28). Просить суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених до нього вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], - [PERSON] відповідача [PERSON], та дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку про те, що позов [PERSON], підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Так відповідно до положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, слідує, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами за договором позики від 18 січня 2002 року застосовуються положення Цивільного кодексу України, оскільки зобовязання у позичальника повернути кошти виникло до набрання чинності цим Кодексом і продовжують існувати після набрання ним чинності. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Як встановлено, у судовому засіданні, між позивачем [PERSON], та відповідачем [PERSON], 18 січня 2002 року було укладено договір позики на суму 13 000.00 грн. Відповідно до даного договору позики, позивач (позикодавець) [PERSON], передав у власність відповідачу (позичальникові) [PERSON], грошові кошти в сумі 13 000.00 грн., а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві суму боргу в строк до 31 березня 2002 року, про що на підтвердження укладення договору позики та його істотних умов було зазначений договір позики закріплено підписами сторін, де однією із умов якого, позичальник зобовязався повернути кошти позикодавцю до 31 березня 2002 року, і в разі невиконання взятих на себе зобовязань позичальником, позикодавець набуває право задовольнити борг за рахунок майна боржника (а.с.6). З метою забезпечення виконання умов Договору, між позивачем та [PERSON], від імені [PERSON] і [PERSON], було укладено нотаріально посвідчений договір застави від 25.01.2002 року, де предметом договору застави був житловий будинок з усіма надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], інвентаризаційною вартістю 30 620.00 грн. Положеннями зазначеного договору застави передбачено, що у випадку невиконання заставодавцем [PERSON], свого зобовязання за Договором від 18.01.2002 року, позивач, як заставодержатель набуває право власності на заставлений будинок (а.с.7). Однак, відповідач не повернув зазначену суму позики, у визначений у Договорі строк. Внаслідок невиконання [PERSON], умов Договору, державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори вчинено виконавчий напис щодо вилучення заставленого будинку та на підставі рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради Житомирської області № 37 від 24.04.2002 року видано позивачу свідоцтво [NUMBER] про право власності на спірний житловий будинок від 26.04.2002 року. Із набуттям [PERSON], права власності на заставлений будинок, припинилося зобовязання відповідача щодо повернення позивачу коштів отриманих в борг за Договором від 18.01.2002 року. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 10.08.2010 року, у цивільній справі за позовом [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Олевської міської ради Житомирської області, [PERSON], та [PERSON], про визнання довіреності, договору застави, рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування недійсним, - визнано: - недійсним пункт 9 договору застави від 25.01.2002 року, укладеного між [PERSON], від імені заставодавців [PERSON], [PERSON], та заставодержателем [PERSON], в частині набуття заставодержателем права власності на заставлений будинок по [ADDRESS]; - незаконним рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради Житомирської області № 37 від 24.04.2002 року про оформлення права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; - недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [NUMBER] від 26.04.2002 року, видане Олевською селищною радою на імя [PERSON]; - недійсним договір дарування будинку в цілому з усіма надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], від 30.04.2004 року, укладений між [PERSON], та [PERSON], в інтересах [PERSON] (а.с.8-11). У звязку із чим, після набрання законної сили рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року (з моменту його проголошення), зобовязання відповідача стосовно повернення позивачу коштів в розмірі 13 000.00 грн., отриманих в борг за Договором від 18.01.2002 року знову залишилось невиконаним. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки відповідач (позичальник) не повернув позивачу (позикодавцю) позиченої суми коштів у вказаний у Договорі строк, позивач (позикодавець) звернувся із вимогою до (позичальника), боржника [PERSON], щодо необхідності повернення позивачу його грошей на, що [PERSON], незважаючи на неодноразові прохання позивача про повернення боргу, після спливу строку повернення боргу за договором позики до даного часу борг не повернув та уникає спілкування з позивачем, що і зумовило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Дані правовідносини врегульовані наступними нормативно-правовими актами: так, відповідно до ст.526 ЦК України слідує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України; відповідно до ст.530 ЦК України слідує , що якщо у зобовязанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ). Крім цього ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання ). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із ст. 1046 ЦК України з якої слідує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України у якій зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Разом з тим статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Враховуючи вищенаведене, суд, вважає, що в даному випадку позов в частині позики в сумі 13000.00 грн., підлягає до задоволення так, як уклавши договір позики, відповідач (позичальник) порушив своє зобовязання перед позивачем (позикодавцем), про повернення позиченої суми у домовлений між сторонами строк, а тому кошти в сумі 13 000.00 (тринадцять тисяч) грн., 00 коп., слід стягнути з відповідача у примусовому порядку. У відповідності до ст.88 ЦПК України крім того до задоволення та стягнення з відповідача також підлягають понесені позивачем витрати в сумі 229.40 грн., які останній поніс при зверненні до суду. В частині позову позивача [PERSON], до відповідача [PERSON], щодо стягнення 1382.03 грн., - інфляційних втрат та 1172.14 грн., - трьох процентів річних, слід зазначити, що відповідно до п.2 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки. При цьому частиною ч.4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вимога позивача про стягнення 1382.03 грн., - інфляційних втрат та 1172.14 грн., - три проценти річних, які нараховані за період з 10.08.2010 року по 10.08.2013 року, підлягає задоволенню частково, оскільки суми інфляційних втрат та трьох процентів річних стягуються за один рік у відповідності із ст.258 ЦК України. Так інфляційні втрати, за період з 10.08.2012 року по 10.08.2013 року стягненню не підлягають, оскільки сукупний індекс інфляції за даний період не перевищує 100%, виходячи з розрахунку: 99.70% (серпень 2012 року) + 100.10% (вересень 2012 року) + 100.00% (жовтень 2012 року) + 99.90% (листопад 2012 року) + 100.20% (грудень 2012 року) + 100.20% (січень 2013 року) + 99.90% (лютий 2013 року) + 100.00% (березень 2013 року) + 100.00% (квітень 2013 року) + 100.10% (травень 2013 року) + 100.00% (червень 2013 року) + 99.90% (липень 2013 року) : 12 міс. =100%. Три проценти річних, що підлягають стягненню на користь позивача за період з 10.08.2012 року по 10.08.2013 року становлять 390.00 грн., виходячи з розрахунку 13 000.00 грн., х 3 : 100 : 365 х 365 дні = 390.00 грн., в решті суми, в розмірі 782.14 грн., (1172.14 390 = 782.14) трьох процентів річних слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання щодо поновлення позивачу трирічного строку звернення до суду з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості за договором позики, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню, так як строк звернення позивачем до суду за захистом свого майнового права, на думку суду, [PERSON], пропустив із поважних причин, оскільки небажання відповідачем виконати взяте на себе за договором позики зобовязання, потягло за собою пропущення позивачем строку позовної давності і звернення до суду за захистом порушеного права, про відновлення якого подано позовну заяву та у судовому засіданні представником позивача у порядку ст.31 ЦПК України подано клопотання відносно поновлення строку у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Суд, не бере до уваги твердження відповідача [PERSON], стосовно того, що договір позики від 18 січня 2002 року є безгрошевим, і вказаний Договір він не підписував, оскільки його твердження є особистою субєктивною думкою та бажанням уникнути від виконання взятих на себе зобовязань за Договором, який є чинним, не скасованим у законному порядку, а його правові наслідки закріплені в рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій (а.с.8-11). Клопотань щодо проведення почеркознавчої експертизи сторонами у судовому засіданні заявлено не було. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обовязок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведенного та

Outcome: partial