Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Прокурор Роздільнянського району Одеської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах недієздатної [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третіх сторін: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Єреміївської сільської ради Роздільнянського району, приватного нотаріуса [PERSON], [PERSON] та просив визнати недійсним право на спадщину по закону та договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами, визнати за [PERSON] право власності по праву спадкування за законом на ? частину всього майна, яке залишилося після смерті її матері [PERSON], зобов'язати [PERSON] ужити заходи по оформленню за [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку із господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Повністю підтримав свої письмові пояснення від 06.11.2013р. (а.с. 71-75) та вказував, що прокуратурою району перевірено додержання прав громадянки [PERSON], в ході якої встановлені порушення вимог законодавства на захист конституційних прав громадянки, у тому числі щодо захисту майна, яке належить їй по закону. [PERSON] є інвалідом 1-ої групи безстроково з дитинства та згідно рішення суду від 02.06.2008року визнана недієздатною. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 02.06.2008року [PERSON] призначений опікуном над недієздатною [PERSON], остання проживала у будинку матері і після смерті [PERSON] Однак, обставини про існування [PERSON] та її проживання в будинку матері, [PERSON] - сином [PERSON] від державного нотаріуса укриті. В результаті вказаних порушень державним нотаріусом видане свідоцтво від 28.03.2002 року про право на спадщину за законом, яким право власності на житловий будинок із господарчими спорудами, який належав [PERSON], оформлене лише на одного [PERSON] - сина померлої [PERSON] Викладене свідчить про те, що права [PERSON] на частку у спадщині від [PERSON] внаслідок укриття [PERSON] відомостей про існування [PERSON] та її проживання в будинку, порушені. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.03.2002року за №1026,згідно якого майно: земельну частку(земельний пай), майновицй пай та грошовий вклад, що залишились після смерті [PERSON], успадковане одноособово [PERSON] - сином [PERSON], підлягає визнанню недійсним у розмірі 1/2 частини цього майна. Також [PERSON] має право на оформлення у власність у розмірі 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку із господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадяами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Однак, сама [PERSON] реалізувати та захистити свої права, у зв'язку з недієздатністю не може, а опікун [PERSON], заходи по оформленню права власності за [PERSON] на 1/2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку із господарчими спорудами за адресою:[ADDRESS], не вживаються. Крім того, перевіркою встановлено, у подальшому успадкований житловий будинок та господарські споруди [PERSON] подарував [PERSON] по договору дарування, посвідченому Роздільнянською державною нотаріальною конторою 24 листопада 2003року за реєстром №4447. Тому вищевказаний договір дарування вказаного житлового будинку з господарськими спорудами, підлягає визнанню недійсним у розмірі ? частини цього майна на підставі ст. 48 ЦК УРСР та ст.ст. 203 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, вважала, що прокурор не має права звертатися до суду в інтересах недієздатної, оскільки у неї є опікун - [PERSON], який повністю дбає про інтереси сестри. Все спадкове майно дійсно було оформлено тільки на [PERSON], але йому було так роз'яснено у нотаріуса. Вказувала, що [PERSON] незаконно позбавлений права власності на будинок, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Наполягала, що [PERSON] повинен бути зареєстрований за місцем знаходження спірного майна. Вказувала, що проти [PERSON] за їх заявою порушені кримінальні справи щодо шахрайських дій з його боку. Крім того не заперечувала, що земельні ділянки знаходяться в оренді. Відповідач [PERSON] будь-яких пояснень суду не надав, повністю підтримав позицію свого представника та письмові заперечення (а.с. 40-41), згідно яких ніяких заяв в прокуратуру за захистом прав сестри він не писав, а навпаки за його заявою відкрито два кримінальних провадження відносно [PERSON] щодо шахрайських дій. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та в письмових запереченнях (а.с. 47-52) просив позовні вимоги прокурора задовольнити частково, визнати частково недійним в розмірі ? частини свідоцтво про право на спадщину за законом та договір дарування, та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно. Вказував, що [PERSON] запропонував йому доглядати за [PERSON] з умовою продажу будинку, так і зробили, при цьому всі документи були у [PERSON] та були законні. Укладати будь-який іншій договір розмови не йшло, оскільки за рік до укладання договору він вже доглядав хвору, тому [PERSON], будучи вдячним йому, подарував вказаний будинок. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги прокурора просила задовольнити у повному обсязі. Крім того третя особа зазначала, що при оформленні спадщини у 2002 році їй як державному нотаріусу [PERSON] не повідомив про наявність хворої сестри, а написав заяву з вказівкою, що інших спадкоємців не має, а тому і отримав всю спадщину одноособово. Оскільки їй було не відомо про наявність [PERSON], то відповідно був і укладений договір дарування, який відповідав волі сторін угоди, ніякої розмови щодо укладання договіру довічного утримання не було. При укладанні вказаного договору нею були повністю дотримані вимоги закону. Пояснила, що договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] на той час не міг бути посвідчений, тому що за нормами ЦК 1963р. одна сторона договору довічного утримання (відчужувач) повинна бути непрацездатною, а [PERSON] таким не був. Тому про договір довічного утримання мова не йшла. Нею був посвідчений саме договір дарування будинку і при цьому сторони розуміли значення своїх дій та бажали настання таких наслідків. Перед підписанням договору дарування вона поцікавилась у [PERSON], чи не має він на увазі який-то інший документ, наприклад, заповіт, на що той відповів, що він хоче укласти з відповідачем саме договір дарування, і наслідки укладення такого договору йому зрозумілі. Оскільки як було встановлено пізніше дійсно були порушені права недієздатної [PERSON] щодо її права на спадщину, а тому всі угоди повинні бути визнати недійсними з визнанням права власності за [PERSON] Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала думку відповідача [PERSON] та просила суд частково задовольнити позов прокурора, при цьому ? спадкового майна переоформити на [PERSON], а будинок залишити у власності [PERSON] Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Єреміївської сільської ради Роздільнянського району - Кухарчик М.Я. в судовому засіданні просив розглянути справу на розсуд суду, оскільки він всіх обставин справи не знає, але йому відомо, що [PERSON] дійсно є інвалідом дитинства та прописана у спірному будинку все життя. При розгляді справи по суті сторони по справі - відповідач [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON] та орган опіки та піклування, присутні не були, надали на адресу суду письмові заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, виходячи із засад змагальності сторін, межі судового розгляду, обов'язку сторін щодо доказування та подання доказів, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними дітьми [PERSON], померлої [INFO] (а.с.17), і являються спадкоємцями першої черги за законом, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 97зв, 244). 22.03.2002р. [PERSON] звернувся в державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, вказавши, що інших спадкоємців немає (а.с.95). 28.03.2002р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на своє ім'я на житловий будинок в с. Єреміївка Роздільнянського району Одеської області, на земельну частку (пай), на майновий пай, грошовий вклад. (а.с.104, 104зв). Сторонами повідомлено, що державні акти на землю не виготовлялися. 24.11.2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування житлового будинку в с. Єреміївка Роздільнянського району Одеської області, посвідчений державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 4447. (а.с.36). На теперішній час власником житлового будинку по [ADDRESS] згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно є відповідач [PERSON](а.с.80, 163). Донька померлої [PERSON] - [PERSON] з дня народження проживала зі своєю матір'ю в спірному будинку і зареєстрована за вказаною адресою по теперішній час. [PERSON] є інвалідом 1 А групи з дитинства по психічному захворюванню внаслідок хвороби Дауна (а.с. 247). Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 02.06.2008р. [PERSON] визнана недієздатною, її опікуном призначено позивача [PERSON] (а.с.12-13, 189). Таким чином судом встановлена наявність у [PERSON] права на частку у спадковому майні, як непрацездатної доньки померлої. Оскільки на момент смерті матері [PERSON] - [PERSON] непрацездатною - інвалідом дитинства Першої А групи, проживала на день смерті разом з спадкодавцем тому прийняла спадщину після її смерті шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, має право на частину спадкового майна, до складу якого увійшов і житловий будинок по [ADDRESS], рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.05.2010р. свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28.03.2002р. державним нотаріусом [PERSON] на ім'я [PERSON] на житловий будинок з господарчими спорудами в с.Єреміївка Роздільнянського району Одеської області визнано частково недійсним в розмірі 1/2 частини свідоцтва, оскільки при видачі свідоцтва порушено права [PERSON] (а.с.53-54), вказане рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю: право приватної власності набувається в порядку визначеному законом: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно до ст. 55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Вказані положення повністю відповідають принципам захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.91 року у справі "[PERSON] Девелопмент: ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що мала розраховувати [PERSON], відповідачем порушено. Вказане, зокрема, закріплено статтею 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка 17 липня 1997 року ратифікована Україною і стала частиною національного законодавства, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Визначаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності, оскільки право розпоряджатися своїм майном - загальний та правовий аспект права власності (Marckx v Belgium of 13 June 1979, Series A, No. 31). Суд вважає, що оскільки правовідносини щодо спадкового майна виникли до набрання ЦК України чинності й не мають продовжуваного характеру, то суд при розгляді справи щодо спадкового майна та укладення договору дарування повинен керуватися положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно до ст. 524 ч.ч.1 та 2 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР непрацездатні діти спадкодавця успадковують не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно вимог норм ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори по місту відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ці дії повинні бути здійснені на протязі шести місяців від дня відкриття спадщини. У відповідності до ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування - відповідно до ст. 48 ч.ч. 1, 2 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (діючої на час спірних правовідносин) зі змінами та доповненнями роз'яснено, що стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45 - 47, 49 - 58 ЦК). Згідно до ст. 59 ч. 1 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини (ст. 60 ЦК УРСР). Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" в редакції від 25.05.98 року за N 15 17 визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах. Перелічені наслідки визнання угоди недійсною суд застосовує, якщо вона була виконана хоч би однією із сторін у будь-якій її частині. Угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо) (стаття 62 ч.1 та 2 ЦК УРСР). Зазначеною нормою не визначено конкретного переліку дій, які свідчать про схвалення угоди особою, яку представляють, а тому при вирішенні питання такого схвалення згідно з усталеною практикою застосування цієї норми суд повинен виходить з оцінки фактичних дій особи, вчинених на виконання цієї угоди, обставин справи та доказів. Підстав для визнання судом недійсним спірного свідоцтва повністю - у суду не має, так як [PERSON] безспірно є спадкоємцем після смерті матері [PERSON], також у встановленому порядку спадщину прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини, в установлений 6-ти місячний строк від неї не відмовився. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що рішенням суду від 26.05.2010р. визнано частково недійсним в розмірі ? частини свідоцтво серії АЕР № 700223 про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON], при цьому визнання права власності на ? частину вказаного будинку не вирішувалося. Таким чином суд приходить до висновку, що за [PERSON] належить визнати право власності по праву спадкування за законом на ? частину всього майна, яке залишилося після смерті її матері [PERSON]. а саме: житлового будинку, земельну частку (пай), майнового паю та грошового вкладу. Крім того, укладаючи спірний договір, [PERSON] подарував частину будинку, яка йому не належала, що встановлено рішенням суду від 26.05.2010р., яким правовстановлюючий документ на будинок - свідоцтво про право на спадщину в його частині визнано недійсним в зв'язку з порушенням прав [PERSON], на момент укладення договору [PERSON] не була визнана судом недієздатною, а [PERSON] не являвся її опікуном, а тому не міг вчинювати дії від її імені. Таким чином, [PERSON] не мала можливості реалізувати свої порушені права в силу своєї хвороби, а [PERSON] прийнявши у власність та розпорядившись одноособово на свій розсуд спадковим майном при відсутності повноважень на його укладання, порушив права та інтереси сестри - [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що права [PERSON] були не визнані та порушені та підлягають відновленню зі скасуванням договору дарування в розмірі ? частки. Підстав для визнання судом недійсним спірного договору дарування повністю у суду не має, оскільки [PERSON] маючи у власності по праву спадкування за законом житловий будинок мав намір його подарувати, а тому тобто була б укладена і без включення недійсної її частини. Також судом зазначається, що при розгляді справи представник відповідача [PERSON] - [PERSON] неодноразово вказувала, що прокурором безпідставно на протязі тривалого часу (у тому числі і у 2007р.) до суду подавались позови з тих самих підстав, при цьому питання щодо застосування ст.ст. 71, 75, 80 ЦК УРСР перед судом не ставилося. Відносно вимог в інтересах недієздатної [PERSON] щодо захисту її майнових прав, то суд вважає, що строк звернення до суду не пропущений. Так, дійсно в провадженні Роздільнянського районного суду знаходилася на розгляді цивільна справа за позовом прокурора Роздільнянського району Одеської області в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка ухвалою суду від 22.06.2009р. була залишена без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п. 4 ЦПК України (а.с. 87). Як зазначено в ухвалі суду на розгляді суду знаходяться дві цивільні справи, а саме: за позовом [PERSON] діючого в свої інтересах та інтересах [PERSON] до [PERSON], нотаріуса [PERSON], за участю прокурора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та за позовом [PERSON] діючого в свої інтересах та інтересах [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи нотаріуса [PERSON] про розірвання договору дарування житлового будинку. В подальшому вказані справи були роз'єднанні в різні провадження. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.05.2010р. розглянута цивільна справа за позовом [PERSON] діючого в свої інтересах та інтересах [PERSON] до [PERSON], нотаріуса [PERSON], за участю прокурора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.03.2013 року було остаточно відмовлено в задоволенні цивільного позову [PERSON] діючого в свої інтересах та інтересах [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи нотаріуса [PERSON] про розірвання договору дарування житлового будинку. Таким чином судом встановлено, що остаточне рішення по справам було прийнято лише у 2013 році, а перевірка прокуратури Роздільнянського району щодо додержання Єреміївською сільською радою прав недієздатної [PERSON] проводилася 04.09.2013р. (а.с. 84-85), тому суд вважає, що підстав для застосування ст.ст. 71, 75, 80 ЦК УРСР у суду не має, крім того суд вважає, що порушені права недієздатної повинні захищатися. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial