Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

У липні 2008 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа Генеральна прокуратура України про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. [INFO] року позивачка [PERSON] померла. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2011 року провадження було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON], яким визнаний позивач за об'єднаним позовом [PERSON] Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовувала тим, що на початку листопада 2007 року відповідачка [PERSON] разом з своїм сином [PERSON] обманним шляхом вивезли її разом з усіма документами, цінними речами та грошовими коштами з квартири [ADDRESS] до квартири [PERSON] в Пущу-Водицю. 8 листопада 2007 року її напоїли психотропними препаратами та привезли до Четвертої київської державної нотаріальної контори, де вона будучи в хворобливому стані, не усвідомлюючи значення своїх дій підписала генеральну довіреність на ім'я [PERSON]на право розпорядження всім своїм майном. Підписуючи довіреність вона не мала наміру позбавитись усього особистого майна, грошових коштів та нерухомості на користь будь-кого, а тим більше продати житло. Текст та зміст довіреності стали відомі [PERSON] лише 25 червня 2008 року, коли на її вимогу у нотаріальній конторі було надано копію довіреності та роз'яснено наслідки її видачі. Вважає, що довіреність від 8 листопада 2007 року видана на ім'я [PERSON] була нею підписана без наміру створити наслідки, нею передбачені. Крім цього, з огляду на її хворобливий стан здоров'я 8 листопада 2007 року та за відсутності у неї окулярів, текст довіреності, всупереч вимогам ч.4 ст. 207 ЦК України, не містить ознак того, що зазначені вимоги закону були виконані нотаріусом під час підписання довіреності. Ініціатором складання та підписання спірної довіреності була відповідач [PERSON], яка скористались її хворобливим станом і усвідомлюючи юридичні наслідки такої довіреності обманним шляхом примусили її підписати, а нотаріус [PERSON] не тільки не застеріг її і не пояснив їй наслідків видачі такої довіреності і не розтлумачив її зміст, а й сприяв підписанню такої довіреності, порушивши при цьому Закон України «Про нотаріат» та Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій та невідповідність його дій вимогам ст.ст. 203,207, 215, 225, 229-231 ЦК України. Вважає, що нотаріус виявив повну бездіяльність, допустив грубі порушення вимог чинного законодавства, що завдало [PERSON] збитків в особливо великому розмірі. Скориставшись безпорадним станом [PERSON], відповідачка [PERSON] використавши довіреність 22 листопада 2007 року у нотаріуса [PERSON] оформила договір купівлі-продажу квартири [PERSON] на свого сина [PERSON] за 13800 грн. Укладення договору купівлі-продажу її квартири з нею не узгоджувалось, і такий був укладений всупереч її інтересам, її внутрішній волі. Відповідачі [PERSON] скористались її безпорадним станом, хворобами та фізичними вадами та уклали договір купівлі-продажу квартири у її відсутності, на підставі довіреності, отриманої обманним шляхом. Дії відповідачів завдали [PERSON] також моральної шкоди, оскільки її дійсно мали намір отруїти, в один момент була позбавлена усього, що нею було нажито на протязі всього життя, а тому вважає, що заявлена нею компенсація моральної шкоди в розмірі 99,999 тис грн. є лише незначною часткою реально нанесеної їй шкоди. Просила суд визнати незаконними дії та бездіяльність державного нотаріуса Четвертої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсною з моменту видачі довіреність посвідчену Четвертою Київською державною нотаріальною конторою 8 листопада 2007 року за реєстровим номером № 2-9484 на право управління та розпорядження майном [PERSON], [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений Четвертою Київською державною нотаріальною конторою 22 листопада 2007 року за реєстровим номером № 2-9884, між [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі спірної довіреності, та [PERSON] з моменту його укладення; повернути стан речей у первісний, визнати право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію завданої матеріальної шкоди в розмірі по 300000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 33,333 грн. з кожного; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 300000 грн. та моральну шкоду в розмірі 33,333 грн.; за встановленими фактами порушення чинного законодавства постановити окрему ухвалу; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 12.05.2009 року дану справу було об'єднано в одне провадження з справою за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Генеральна прокуратура України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] є його рідною тіткою, яка проживала одна в [ADDRESS]. На початку листопада 2007 року відповідачка [PERSON] та її син обманним шляхом вивезли його тітку разом з усіма документами та речами в квартиру [PERSON] до Пущі-Водиці. 8 листопада 2007 року [PERSON] напоїла тітку психотропними препаратами та привезла до нотаріуса, де тітка видала довіреність [PERSON] щодо права управління та розпорядження майном. Зазначив, що нотаріус виявив повну бездіяльність при посвідченні спірної довіреності, з порушенням вимог чинного законодавства та вимог Інструкції з вчинення нотаріальних дій. На підставі тієї довіреності [PERSON] 22 листопада 2007 року уклала з своїм сином [PERSON] договір купівлі-продажу квартири тітки за низькою ціною. Зауважив, що його тітка не мала наміру продавати свою квартиру в якій проживала, а умови договору не відповідали її інтересам та внутрішній волі, були укладені під впливом тяжких обставин, обманним шляхом, з метою приховати з боку відповідачів [PERSON] їх дійсних намірів щодо заволодіння майном [PERSON] Порушення конституційних прав [PERSON] з боку відповідачів призвело до моральних страждань [PERSON], оскільки її життя та здоров'я протягом шести місяців перебували під загрозою. Позивач [PERSON] вимушений був докласти нових непередбачуваних зусиль для поправки здоров'я тітки, налагодження побуту та звичних життєвих зв'язків і спілкування, постійно перебуваючи у приниженому та пригніченому стані. Просив суд визнати незаконними дії та бездіяльність державного нотаріуса Четвертої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; стянути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на його користь компенсацію завданої моральної шкоди в суму по 1600,00 грн. з кожного, постановити окрему ухвалу за фактами порушення чинного законодавства, судові витрати покласти на відповідачів. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] та об'єднаний позов [PERSON] підтримали в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав наведених у них. Відповідачка [PERSON], яка також на підставі довіреності діє від імені відповідача [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги за об'єднаним позовом [PERSON] не визнали від надання пояснень відмовились. У судових дебатах просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про розгляд справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Генеральна прокуратура України в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду листа про розгляд справи без участі їх представника. (а.с.105 т.1) Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання представника свого не направили, про розгляд справи повідомлялись належним чином, у направлених до суду письмових пояснення зазначили, що при посвідченні оспорюваних правочинів державний нотаріус Четвертої Київської державної нотаріальної контори Острягін Л.Д. діяв виключно до вимог законодавства про нотаріат, а тому вважають що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника, вислухавши пояснення експерта Мирошниченко О.О., дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Частиною 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦПК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Видача довіреності, письмового документу, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами - є одностороннім правочином ( ст. 244 ЦК України). Перевіряючи обставини по справі, судом встановлено, що 8 листопада 2007 року [PERSON] довіреністю уповноважила [PERSON] управляти та розпоряджатися усім її майном, з чого б воно не складалося та де б таке не знаходилося, укладати усі угоди, що дозволені законом по керуванню та розпорядженню майном, а саме - купувати, продавати та ін.. повноваження. Довіреність посвідчена 08.11.2007 року [PERSON] державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №2-9484 (а.с.47 т.1). 22 листопада 2007 року відповідачка [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Четвертою київською державною нотаріальною конторою 8 листопада 2007 року, іменована як «Продавець» уклала з своїм сином [PERSON] Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.1996 року. Договір підписаний [PERSON] та [PERSON] В цей же день [PERSON] державний нотаріус Четвертої київської державної нотаріальної контори посвідчив договір та зареєстрував в реєстрі за №2-9884 (а.с.53-53 т.1). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] року. Частина 1 статті 225 ЦК України визначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N 9 Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Актом посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №431 від 27.05.2013 року встановлено, що [PERSON] в період підписання довіреності (8 листопада 2007 року) страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект на тлі органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного) ґенезу з психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними ( а.с. 26-38 т. 4). Також, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки МСЕК від 25.10.1979 року [PERSON] була встановлена ІІ група інвалідності з діагнозом «шизофрені» терміном до 01.11.1980 р., а з 17.11.1980 року інвалідність з цією з групою та діагнозом встановлено безстроково. Також, протягом тривалого часу [PERSON] перебувала на обліку ПНД, її хворобливий психічний стан здоров'я підтверджується наявною в матеріалах справи медичною документацією, що у сукупності з висновком посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, підтверджує психічні розлади здоров'я [PERSON], а отже в момент вчинення правочину остання перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Представник відповідачки [PERSON] -[PERSON] в судовому засіданні просила не брати до уваги як доказ зазначений висновок, оскільки експертиза проводилась на недостовірній медичній картці з ПНД та з порушенням встановленого порядку судово-психіатричної експертизи, при цьому посилається на письмовий висновок комісії доктора медичних наук Чуприкова А.П. та лікаря психіатра Спірідонова В.К. Разом з тим, суд не може взяти до уваги зазначені пояснення представника відповідачки [PERSON] та письмовий висновок комісії від 19.12.2013 року на тій підставі, що в судовому засіданні викликаний експерт-доповідач Мирошниченко О.О. на поставлені сторонами питання однозначно зазначив, що підтримує наданий комісією висновок щодо психічного стану померлої [PERSON] на момент підписання довіреності, оскільки такий був проведений із сукупного аналізу усіх наданих на експертизу матеріалів, з урахуванням клінічних уявлень про закономірність перебігу захворювань, на які страждала [PERSON], зіставляючи об'єктивні та суб'єктивні дані та їхню узгодженість між собою. Суд приймає висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, як належний доказ та надає йому віри. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що в момент підписання довіреності 8 листопада 2007 року [PERSON] не мала повної цивільної дієздатності, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 29.08.2007р.) нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду… Відповідно до ст. 7 Закону, нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України …, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. При цьому порядок вчинення нотаріальних дій станом на 8 листопада 2007 року регулювався Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004р., в редакції наказу від 29.08.2007р. Згідно із пп. 3 та 4 п 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, (в подальшому - Інструкція), якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, неписьменна або має вади зору (сліпа), нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ. Якщо глуха, німа або глухоніма фізична особа, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, письменна, вона сама прочитує документ і підписує його. Якщо така особа неписьменна, то при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з глухою, німою або глухонімою особою і посвідчити своїм підписом, що зміст правочину, заяви чи іншого документа відповідає волі учасника нотаріальної дії. Згідно п. 36 Інструкції, нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів правочинів і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних правочинів вимогам закону і дійсним намірам сторін. У відповідності до пп. 1 п. 39 Інструкції при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат") виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. За пп. 6, 7 п. 39 Інструкції при з'ясуванні дієздатності учасників правочинів у разі якщо в нотаріуса виникає сумнів щодо віку або обсягу дієздатності учасників правочину, він вимагає відповідний документ, якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними , а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною, яке набрало законної сили. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, указаних у статті 256 (Цивільного процесуального кодексу України 1963р., вона ж ст. 237 ЦПК України 2003р.), які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. В судовому засіданні судом було встановлено, що у [PERSON] на момент підписання довіреності був поганий зір, вона була інвалідом другої групи за психоневрологічним захворюванням, і на час вчинення довіреності остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Разом з тим у спірній довіреності відсутні записи нотаріуса, що під час підписання довіреності [PERSON] при свідках їй оголошувався текст довіреності, розтлумачувався її зміст, та наслідки видачі такої довіреності. Вказані обставини розцінюються судом, як недотримання з боку державного нотаріуса Четвертої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] під час посвідчення вказаної довіреності Закону України "Про нотаріат", а також Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ". а отже дії нотаріуса були неправомірними, тому вимоги позивачки в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а згідно з ч. 1 ст. 245 цього ж Кодексу, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки, довіреність, на підставі якої [PERSON] уклала договір купівлі-продажу від імені [PERSON], була видана особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, а отже [PERSON] не мала права відчужувати майно [PERSON], зокрема квартиру [ADDRESS], і, відповідно, підписувати договір купівлі-продажу квартири від 22 листопада 2007 року, який внаслідок цього слід визнаним недійсним відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і згідно ст.215 ЦК України призводить до недійсності правочину. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 22.11.2007р. також слід визнати недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначає, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Судом встановлено, 24 січня 2009 року Шевченківським РУГУ МВС України в м. Києві було відмовлено в порушенні кримінальну справу за заявою [PERSON] щодо можливих протиправних дій відносно [PERSON] Дана постанова не була скасована. Крім цього, оскільки судом встановлено, що [PERSON] підписала довіреність на імя [PERSON] у стані коли не могла усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, а отже посилання її на визнання правочинів недійсними з підстав визначених ст.ст. 229-233 ЦК України, позбавлені юридичного обґрунтування. Щодо вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідачів заподіяної матеріальної шкоди, то вимоги в цій частині в порядку ст. 60 ЦПК України не доведені, а тому в цій частині до задоволення не підлягають. Щодо вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди то такі вимоги відповідно до положень ст. 1230 ЦК України не підлягають відшкодування, так як між [PERSON] та відповідачами не було договірних відносин, і за життя [PERSON] моральна шкода їй не присуджувалась. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Стосовно позовних вимог за об'єднаним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Генеральна прокуратура України про визнання незаконними дій та бездіяльності, стягнення компенсації завданої моральної шкоди слід зазначити таке. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У судовому засіданні було встановлено, що спірна довіреність видавалась відповідачці [PERSON] від імені [PERSON], а не від імені позивача [PERSON], договір купівлі продажу квартири [PERSON], укладався між [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] та її сином [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що права безпосередньо позивача [PERSON] при укладенні спірних правочинів, відповідачами не були порушені, а отже не підлягають захисту в розумінні ст. 3 ЦПК України, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] в слід відмовити повністю. Стосовно позовних вимог в частині постановлення окремої ухвали, щодо усунення причин та умов вчиненого правопорушення, наслідком чого сталося порушення конституційних прав позивача, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають також задоволенню, оскільки, як визначено в ст. 211 ЦПК України, це є правом суду, щодо реагування на порушення закону.

Outcome: partial