Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] до Залізничного відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно, виключення майна з акту опису й арешту, мотивуючі позовні вимоги тим, що вона проживає за адресою: [ADDRESS]. За зазначеною адресою була зареєстрована, але не проживала дочка позивачки - [PERSON], з якої за рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 12.03.2013 року стягнута грошова сума у розмірі 7993 грн. на користь [PERSON] 16.04.2013 року за місцем проживання [PERSON] був складений акт опису й арешту майна, до якого було включено майно, що належить позивачці, про що остання повідомляла державного виконавця та надавала відповідні підтверджуючи документи при складенні вказаного акту. Однак, ці доводи державним виконавцем були залишені поза увагою. З урахуванням наведеного та з посиланням на статті 316, 321 ЦК України, частину 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» [PERSON] просила суд: визнати за нею право власності на майно: плазмовий телевізор б/в Самсунг, принтер Кенон, ноутбук Асус, магнітолу Бравис, телевізор з плоскім екраном ВВК, пральну машину ЛД, що включено до акту опису й арешту від 16.04.2013 року; виключити зазначене майно з акту опису й арешту. Позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та з підстав, викладених у позові, просила вимоги задовольнити. Представник відповідача Залізничного відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим вважав позовні вимоги необґрунтованими, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] визнала позов та не заперечувала проти задоволення заявлених [PERSON] вимог. Представник відповідачки [PERSON] вважав позовні вимоги необґрунтованими, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у справі докази і матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], з наступних підстав. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Залізничному відділі державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим знаходиться виконавчий лист за № 2-122/526/2013 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 7993 грн. За цим виконавчим листом була винесена постанова про накладення арешту на майно та 16.04.2013 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим Спіцаєвим М.С. був складений акт опису й арешту майна, відповідно до якого було описано і накладено арешт на таке майно: плазмовий телевізор б/в «Samsung» модель LE32D550К1WXUH, принтер «Canon» MP280 б/в, ноутбук «ASUS» X51L б/в, магнітола «Bravis» CD90 MP3 б/в, телевізор з плоскім екраном «BBC» б/в, пральна машина «LG» WD10164 NP б/в. Зазначене майно було прийнято на відповідальне зберігання [PERSON] Зауваження або заяви осіб, що були присутніми під час опису майна, і розпорядження за ними державного виконавця не поступали. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в АР Крим від 01.04.2013 року [PERSON] зареєстрована з 23.01.2007 року за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до статей 316, 317, 319, 325, 334 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог статті 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про вилучення майна з опису» за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з під арешту. У пунктах 4,5,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 (із внесеними до неї змінами), роз'яснюється, що при вирішенні питання про належність описаного майна потрібно керуватись нормами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. При розгляді справи суд зобов'язаний звертати увагу, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис майна, зокрема, чи перелічено у акті опису інше майно, в тому числі те, що знаходиться у власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише у передбачених законодавством випадках. Стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України, яка регулює питання щодо обов'язків доказування і подання доказів у цивільному судочинстві, встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з гарантійного талону № +16019735383 [PERSON] 20.09.2009 року придбала магнітолу «Bravis» CD90 MP3. Також, згідно з гарантійним талоном б/н позивачка по справі 08.07.2011 року придбала телевізор «BBC». Таким чином, із досліджених документів убачається, що майно: магнітола «Bravis» CD90 MP3 та телевізор «BBC» було придбано позивачкою [PERSON], що свідчить про те, що саме вона є власником цього майна. Проте, доказів того, що плазмовий телевізор «Samsung» модель LE32D550К1WXUH, принтер «Canon» MP280, ноутбук «ASUS» X51L, пральна машина «LG» WD10164 NP були придбані саме [PERSON] в матеріалах справи відсутні, а товарні чеки, накладні, гарантійні талони суд не приймає як доказ їх придбання позивачкою, оскільки у цих документах не міститься ані її прізвища, ані підпису, з яких можливо було б зробити висновок, що [PERSON] купувала перелічене майно. Крім того, у видатковій накладній №ЧSМS3-0014 від 10.09.2011 року платником та одержувачем принтеру «Canon» MP280 зазначена зовсім інша особа, а саме [PERSON] Суд не приймає до уваги й заяву [PERSON] від 28.10.2013 року щодо дарування ноутбуку «ASUS» разом із мишею [PERSON], оскільки не є допустимим доказом належності цього майна позивачці по справі, як то, наприклад, квитанції, розрахункові чеки, інша технічна документація на майно. Також, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть бути доказом у цій справі в сенсі статтей 59-60 ЦПК України. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та визнання за нею права власності на магнітолу «Bravis» CD90 MP3, телевізор «BBC», а також зняття з цього майна арешту, накладеного державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим Спіцаєвим М.С. за актом опису й арешту майна від 16.04.2013 року. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Суд не вирішує питання щодо стягнення з відповідачів на користь позивачки, понесених судових витрат, оскільки [PERSON] під час розгляду справи на цьому не наполягала. На підставі

Outcome: partial