Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просить визнати недійсною Додаткову угоду від 18 січня 2006 року до Договору № 167 від 07 травня 2005 року «Про дольову участь у будівництві житла», визнати недійсним Договір № 167 від 07 травня 2005 року «Про дольову участь у будівництві житла» (у новій редакції) від 18 січня 2006 року, визнати недійсним свідоцтво від 18 січня 2007 року про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], визнати зазначену квартиру об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним та про зобов'язання КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Представник позивача - адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі по справі, які раніше брали участь у судових засіданнях по цій справі, у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (судові повістки) жодних клопотань, доказів чи заперечень до суду не надавали, про причини не з'явлення в судове засідання суд не повідомили. Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною. Стороні за їх згодою можуть бути надані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Представник виконавчого комітету Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що 26 липня 1997 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2007 року було розірвано. 07 травня 2005 року між ТОВ «Адмірал-Будінвест» та [PERSON] було укладено Договір № 167 «Про дольову участь у будівництві житла», за яким [PERSON] зобов'язувався сплатити 172477,3 грн., що є еквівалентом 34 153 доларів США 92 центів, за курсом та у строки, обумовлені Додатком № 1 до Договору, а ТОВ «Адмірал-Будінвест» зобов'язувалося здійснити будівництво та передати [PERSON] у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] 18 січня 2006 року між ТОВ «Адмірал-Будінвест», [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Договору № 167 «Про дольову участь у будівництві житла» від 07 травня 2005 року, за якою [PERSON] передав [PERSON] права та обов'язки інвестора за вказаним договором. Письмова згода на укладення Договору № 167 «Про дольову участь у будівництві житла» та Додаткової угоди до нього позивачем [PERSON] не надавалася. Згідно п. 10.5 Договору № 167 «Про дольову участь у будівництві житла» від 07.05.2005 року, жодна зі сторін не вправі передавати свої права і обов'язки по Договору іншим юридичним і фізичним особам, крім обов'язку пайщика по внесенню грошей на рахунок підприємства (п. 5.3.). Зміни і доповнення до зазначеного договору вносяться за взаємною згодою сторін і оформляються додатково (п. 10.6.). З матеріалів справи вбачається, що кошти за квартиру [ADDRESS] за Договором № 167 «Про дольову участь у будівництві житла» було виплачено у повному обсязі подружжям Улич у період їх шлюбу. Згідно технічного паспорту від 15.02.2007 року, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» встановлені наступні технічні характеристики однокімнатної квартири [ADDRESS]: розташована на 3 поверсі 10 поверхового будинку, має загальну площу 55,3 кв.м., житлову площу - 21,6 кв.м., складається з однієї житлової кімнати площею 21,6 кв.м., кухні площею 13,6 кв.м., ванної кімнати площею 7,4 кв.м., туалету площею 1,6 кв.м., коридору площею 4,0; 3,3 кв.м., балкону площею 3,8 кв.м. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, все те, що одержане за договором, укладеним одним з подружжя в інтересах сім'ї, стає спільною власністю подружжя. Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що один з подружжя, укладаючи договір стосовно спільного майна, діє зі згоди другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 177 ЦК України майном, як особливим об'єктом, вважаються, зокрема, річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю, майнові права визнаються речовими правами. За нормами статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 травня 2001 року, майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів, тощо) та права вимоги. Тобто, виходячи з наведеного, право вимоги є об'єктом цивільних прав і водночас може виступати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з тим, що вказані обставини були встановлені рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.03.2012 року, яким рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2010 року в частині відмови у позові [PERSON] було залишено без змін, вказані обставини доведенню не підлягають у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Оскільки [PERSON], уклавши 07 травня 2005 року з ТОВ «Адмірал-Будінвест» Договір № 167 «Про дольову участь у будівництві житла», сплатив на поточний рахунок підприємства у період шлюбу грошові кошти в повній сумі, то подружжя [PERSON] та [PERSON] набуло за цим договором право вимоги щодо передачі спірної квартири у власність після введення будинку в експлуатацію. За таких обставин, суд визнає квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON]. Згідно п. 26 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з роз'яснень п.10 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи те, що спірна квартира було придбана подружжям у шлюбі, а в подальшому укладено угоду, за якою [PERSON], без згоди [PERSON], передав [PERSON] права та обов'язки інвестора за вказаним договором, суд вважає необхідним визнати недійсним Договір № 167 «Про дольову участь у будівництві житла» (нова редакція) від 18 січня 2006 року, Додаткову угоду від 18 січня 2006 року до Договору № 167 від 07 травня 2005 року «Про дольову участь у будівництві житла», а також визнати недійсним свідоцтво від 16 січня 2007 року серії ЯЯЯ № 505053 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним, іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, тому підлягає скасуванню реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON], а спірне майно передачі [PERSON] та [PERSON] Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19. 27 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позовна вимога [PERSON] про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] не підлягає задоволенню, в зв'язку з тим, що суд не може виходити за межі позовних вимог, така вимога [PERSON] не заявляється, а також позивачка не може являтися представником відповідача [PERSON], або діяти в його інтересах. Вимога позивача щодо зобов'язання КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати право власності на спірну квартиру також не підлягає задоволенню. Оскільки на момент ухвалення рішення реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснює інший державний орган. Згідно ст. 217 ЦПК України, суд вважає за можливе встановити спосіб і порядок виконання рішення суду, вказавши, що рішення про визнання право власності є підставою для Державної реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції для реєстрації права власності.

Outcome: partial