Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за борговими розписками в загальній сумі 289790,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.06.2007 року, 13.02.2008 року, 03.03.2010 року року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори позики у вигляді розписок позичальника, за якими відповідач отримала від позивача грошові кошти в загальній сумі 289790,00 грн. та зобов’язалась повернути, однак на даний час сума позики позивачу не повернута. Представник позивача позовні підтримала, посилаючись на обставнини, викладені в позовній заяві. В судове засідання, призначене на 23.12.2013 року не з’явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 92). Подала до суду заяву (вх. № 56280 від 23.12.2013 року) про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог (а.с. 95-96). Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, подала заяву (вх. № 56347 від 23.12.2013 року) про застосування строків позовної давності до розписок від 21.06.2007 року та 13.02.2008 року (а.с. 72, 94). Також відповідачем зазначено, що розписка від 03.03.2010 року написана нею на вимогу позивача повторно, замість втраченої. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. [PERSON], 21.06.2007 року, 13.02.2008 року та 03.03.2010 року передав відповідачу, [PERSON] у тимчасове користування (борг) грошові кошти. Так відповідачем було отримано від позивача 21.06.2007 року грошові кошти в розмірі 15000,00 дол. США, що за курсом НБУ на день подання позовної заяви становить 119895,00 грн., які відповідач зобов’язалася повернути в строк до 21.09.2007 року, про що написала відповідну розписку (а.с. 3). 13.02.2008 року відповідачем отримано від позивача кошти в розмірі 50000,00 грн., які відповідач зобов’язалася повернути в строк до 01.04.2008 року, про що складена боргова розписка (а.с. 4). Також відповідач отримала від позивача 03.03.2010 року кошти в розмірі 15000,00 дол. США, що за курсом НБУ на день подання позовної заяви становить 119895,00 грн., про що свідчить боргова розписка від 03.03.2010 року (а.с. 5). Всього відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти в розмірі 289790,00 грн. Складання поданих до матеріалів розписок, на яких грунтуються позовні вимоги, визнається відповідачем та в силу частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування. До теперішнього часу [PERSON] не виконала взяті на себе зобов’язання, суму позики в розмірі 289790,00 грн. позивачу не повернула. У відповідності до пункту 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема є: договори та інші правочини. Складені сторонами розписки та їх дії свідчать про те, що між ними виникли зобов’язання, що виникають з договору позики, в силу яких одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 Цивільного кодексу України). Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлені розписки від 21.06.2007 року, 13.02.2008 року та 03.03.2010 року, які свідчать про те, що між сторонами договір позики укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам статті 1047 Цивільного кодексу України. Отримання грошових коштів за розписою від 03.03.2010 року відповідач заперечувала та зазначала, що ця розписка складена про отримання 15000,00 дол США, які надані їй позивачем 21.06.2007 року, проте будь-яких доказів на підтвердження цього не зазначила та суду не подала. Таким чином, позивач свою частину зобов’язань виконав в повному обсязі. Відповідач написала розписки про отримання грошових коштів (а.с. 3-5). Тобто відповідач взяла на себе зобов’язання по поверненню визначеної грошової суми. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Термін повернення грошових коштів в розписках сторонами узгоджений та визначений, а саме термін повернення грошових коштів по розписці від 21.06.2007 року визначений до 21.09.2007 року; по розписці від 13.02.2008 року – до 01.04.2008 року. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом статті 530 Цивільного кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Таким чином, на час звернення до суду борг відповідача перед позивачем за договором позики складає 289790,00 грн. Докази повернення відповідачем грошових коштів за розписками від 21.06.2007 року, від 13.02.2008 року та від 03.03.2010 року в матеріалах справи відсутні, суду не подані. За статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено статтею 257 Цивільного кодексу України. В розписках, складених 21.06.2007 року та 13.02.2008 року стронами визначений строк поверення суми позики, а саме: 21.09.2007 року та 13.02.2008 року відповідно. Зважаючи на строк виконання зобов’язань за борговими розписками (21.09.2007 року та 01.04.2008 року) строк позовної давності закінчився 21.09.2010 року та 01.04.2011 року відповідно. Позивач звернувся до суду з позовом 22.02.2013 року, про що свідчить штамп Оболонського районного суду м. Києва про одержання даного позову (вх. № 8827 від 22.02.2013 року, а.с. 1), тобто строк пред’явлення позову в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за борговими розписками від 21.06.2007 року, від 13.02.2008 року, на загальну суму 169895,00 грн. боргу сплив. Відповідно до вимог частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи подання відповідачем заяви про застосування позовної давності (а.с. 72, 94) до позовних вимог про стягнення суми позики за борговими розписками від 21.06.2007 року, від 13.02.2008 року суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, а тому в задоволенні позову в цій частині відмовити. В розписці від 03.03.2010 року сторонами строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений. Згідно частини 2 статті 530 Цивільного кодекс України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов’язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, викає спір. За змістом частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України допустимими доказами укладення договору позики та його умов являються розписка або інший документ. При цьому зміст такої розписки або документу повинен достовірно підтверджувати факт передачі позикодавцем позичальнику обумовленої грошової суми або кількості речей. Подана розписка від 03.03.2010 року мітить обов’язкові реквізити боргового документа. Згідно частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зазначена норма забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Однак відповідачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено відсутність боргу за поданою до матеріалів справи борговою розпискою від 03.03.2010 року в сумі 15000,00 дол. США, що за курсом НБУ на день подання позовної заяви становить 119895,00 грн., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial