Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

18 червня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який було надіслано на адресу суду засобами поштового звязку (а.с. 28), в якому просив в рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором від 09 січня 2008 року в сумі 144901 грн. 60 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки обєкт нерухомості: житлову квартиру № 44, що розташована у багатоквартирному житловому будинку № 167 по вул. Московська у м. Лисичанську, загальною площею 67,20 кв.м., з них житлова площа 41,00 кв.м., шляхом її продажу на підставі договору іпотеки від 10 січня 2008 року з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою (покупцем), з отриманням витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на вказану нерухомість, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, в тому числі з проведенням дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, а також просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній житловій квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Після уточнення представником позивача позовних вимог, прийнятих судом, позивач просив виселити з вищевказаного житлового будинку зі зняттям з реєстрації відповідачів (а.с. 55-58). Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 09 січня 2008 року було укладено кредитний договір, на підставі якого відповідачу було надано кредит у розмірі 85000 грн. під 15 відсотків на рік від суми залишку заборгованості плати за користування кредитними коштами з кінцевим терміном їх повернення до 09 січня 2015 року. В рахунок забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором було укладено договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку вище зазначену житлову квартиру, яка належить їм на праві спільної сумісної власності. В позові зазначалося, що зобовязання за кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконала, у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Представник позивача у судове засідання не зявився, подав суду письмову заяву, в якій позов підтримав і просив справу розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, в судове засідання не з'являвся більше двох разів поспіль, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача щодо заочного розгляду справи, суд згідно з вимогами статей 224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні судом було встановлено наступні обставини фактичних правовідносин між сторонами спору. 09 січня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № LGY0GІ0000002781 (а.с. 12-15). Відповідно до п.п. 1.1., 1.3. цього договору позивач зобовязався надати відповідачу кредитні кошти у сумі 85000 грн. 00 коп. на строк до 01 січня 2015 року шляхом видачі готівки для поліпшення якості житлової квартири [ADDRESS] (а.с. 12). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно з п. 1.1. кредитного договору, сторони домовилися, що проценти за користування кредитом становлять 15 відсотків на рік, від суми залишку заборгованості, а також ним визначено, що винагорода за надання фінансового інструменту становить 0,00 відсотків від розміру наданого кредиту. Пунктом 2.4. кредитного договору передбачено сплату відповідачем щомісячного платежу на погашення заборгованості за платежами (погашення тіла кредиту та відсотків), що ним передбачені, в розмірі не менше 1650 грн. 18 коп. щомісяця до 9 числа, починаючи з наступного місяця після укладення договору, розрахованого згідно формули, зазначеної в цьому пункті договору (а.с. 12). Згідно із п. 6.3. кредитного договору сторони домовилися, що за порушення відповідачем зобовязання з погашення кредиту останній сплачує пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки (а.с. 14). Водночас пунктами 6.5., 6.2. кредитного договору передбачено підвищення відсоткової ставки у два рази у випадку прострочення сплати щомісячних платежів, визначених п.п. 1.1., 2.4. цього договору, яка нараховується на суму залишку неповернутого кредиту з дати виникнення заборгованості (а.с. 14). Пунктом 6.6. кредитного договору встановлено штраф у розмірі 10 відсотків від суми невиконаного зобовязання у разі порушення строків платежів більше ніж на 30 днів (а.с. 14). Пунктом 6.3., 5.2.4. кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати понад два місяці, зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі, відповідач зобовязаний повернути всю суму кредиту (залишок заборгованості) на протязі 30 днів з дати отримання відповідної вимоги (а.с. 13). Відповідно до п. 3.1. кредитного договору у забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобовязання за цим кредитним договором виступає: житлова квартира [ADDRESS], та договір поруки, укладений з відповідачем [PERSON] від 09 січня 2008 року (а.с. 12). На забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобовязання за кредитним договором 10 січня 2008 року між відповідачами та позивачем було укладено договір іпотеки № LGY0GІ0000002781, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 68 (а.с. 19-21). Пунктом 1.1. цього договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: житлова квартира № 44, що розташована у житловому будинку № 167 по вул. Московська у м. Лисичанську, загальною площею 67,20 кв.м., з них житлова площа 41,00 кв.м., яка є власністю відповідачів належить їм на праві спільної сумісної власності та передана ними в іпотеку у забезпечення виконання зобовязання за вище вказаним кредитним договором (а.с. 19). Згідно відомостей Інформаційних довідок з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 липня 2013 року, вбачається, що в них містяться записи про заборону відчуження нерухомого майна: житлової квартири № 44, що розташована у житловому будинку № 167 по вул. Московська у м. Лисичанську, а обєктом обтяження іпотекою зазначена ця житлова квартира, які було внесено приватним нотаріусом на підставі вище вказаного договору іпотеки (а.с. 38). Власником цієї квартири зазначено відповідачів, а іпотекодержателем позивача (а.с. 38,39,42). У Державному реєстрі іпотек відомостей про видачу відповідачами заставної не міститися, про видачу заставної також не зазначено й у договорі іпотеки (а.с. 49). Станом на 28 травня 2013 року позивач нарахував відповідачу [PERSON] заборгованість за кредитним договором, яка в загальній сумі становила 144901 грн. 60 коп., у складі якої: 85 664 грн. 11 коп. сума неповернутих кредитних коштів; 17 969 грн. 21 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 28 095 грн. 41 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором; 13 172 грн. 87 коп. штраф фіксована частина (а.с. 3,8). Про сплату позивачу зазначеної суми заборгованості відповідачі суду доказів не надали. Листом від 29 квітня 2013 року позивач повідомляв відповідача [PERSON] та інших відповідачів про порушення зобовязання за кредитним договором, в якому вимагав добровільно звільнити житлове приміщення, що є предметом іпотеки, на протязі 30 днів від дня отримання цього повідомлення (а.с. 9-11). Відповідно до наявних в матеріалах справи довідки ЛКП «Паспортна служба» від 27 червня 2013 року за адресою знаходження квартири, яка є предметом іпотеки та на яку позивач просить звернути стягнення, зареєстровано місце проживання всіх відповідачів (а.с. 37). Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст.ст. 546, 549, 572 ЦК України сторони на підставі укладеного між ними договору можуть забезпечити виконання зобовязання неустойкою, заставою та в інший спосіб, передбачений законом або укладеним між ними договором. Згідно зі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та сплати процентів, якщо це передбачено договором між ними. Зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором понад двох місяців від дня, з якого вона утворилася, що відповідач не спростував (а.с. 7,8). Окрім, цього позивач листом повідомляв відповідачів про необхідність в місячний строк повернути кредит та сплатити всю суму заборгованості. Згідно зі ч. 1 ст. 611 ЦК України правовими наслідками порушення зобовязання поряд з іншими може бути покладення на боржника обовязку сплатити неустойку (п. 3), а також зміна його умов (п. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договірного зобовязання допускається у разі, якщо це передбачено договором між сторонами або законом, тому числі і в частині його дострокового виконання. За таких обставин суд доходить висновку, що позивач має право вимагати сплати відповідачами всієї суми боргу, який утворився за кредитним договором, в сумі 144901 грн. 60 коп. Частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 575, ч. 1 ст. 591 ЦК України положення Закону України «Про іпотеку» є спеціальними по відношенню до правових норм ЦК України, якими врегульовано заставу майна, в тому числі й щодо положень ст. 16 ЦК України, яка передбачає право сторін встановлювати у договорі спосіб захисту інший, ніж передбачений законом. Відтак, положення Закону України «Про іпотеку» підлягають преважному застосуванню при вирішенні питання про звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до припису ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої у ч. 1 ст. 38 цього Закону, якою передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно зі ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідно до цього Закону може бути обраний для задоволення вимог іпотекодержателя, повинен бути визначений сторонами у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого прирівнюється й відповідне застереження в іпотечному договорі. Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, за своїми правовими наслідками, може передбачати: 1) передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону, або 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. При цьому згідно із ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» встановлення у договорі вказаних способів задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, але встановлені тільки цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» таким способом звернення стягнення на предмет іпотеки є лише реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах. Таким чином, приписи Закону України «Про іпотеку» допускають можливість застосування лише трьох вищевказаних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких продаж іпотекодержателем предмета іпотеки саме від свого імені, якщо такий спосіб передбачено договором іпотеки, а не від імені іпотекодавця. Тому, коли сторони договору іпотеки не дійдуть згоди щодо позасудового врегулювання спору, суд не має правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб, який не передбачено Законом України «Про іпотеку» та договором між ними. Зі змісту п.п. 1.4., 4.3. укладеного між позивачем та відповідачами договору іпотеки вбачається, що сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом його продажу за початковою ціною, визначеною на підставі акту незалежної оцінки або за домовленістю сторін, саме від іменні позивача із наданням йому права на здійснення всіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 19,20). Однак, всупереч цьому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу не від власного імені, а саме від імені відповідачів, тобто просить суд встановити фактично правовідносини представництва, що не передбачено застереженням в договорі та Законом. Окрім цього, позивач просить надати право на вчинення йому дій, про які не зазначено в п. 4.3. договору іпотеки (а.с. 29). Отже, спосіб, в який позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, в цій частині його вимог суперечить не лише вищевказаним приписам Закону України «Про іпотеку», а й не передбачено укладеним з відповідачем договором. При цьому судом не можуть бути взяті до уваги положення п. 4.3. договору іпотеки, оскільки ним передбачено, що продаж предмета іпотеки здійснюється в порядку, передбаченому саме ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з наданням позивачу лише права вчиняти інші необхідні для цього дії, а не право укладати такий договір саме від імені відповідача. Отже, в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві саме від імені відповідачів позов задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, але за наявності підстав, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 40 цього Закону та ч.ч. 2, 3, 4 ст. 109 ЖК України. Частиною 2. ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України визначено дії, які іпотекодержатель повинен вчинити для виселення мешканців житлового приміщення, на яке звертається стягнення. Зокрема, ними передбачено, що у разі прийняття рішення про звернення стягнення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо такі мешканці не звільнять жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з цими приписами з прийняттям іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на житлове приміщення, яке передане в іпотеку, він отримує право вимагати від його власника та осіб, які проживають з ним, звільнити таке приміщення у місячний строк, якщо між ними не буде досягнуто згоди про інший строк. Цей місячний строк обчислюється з моменту висунення іпотекодержателем вимоги про виселення та її отримання власником житлового приміщення, на яке звертається стягнення. Такою вимогою може бути письмове повідомлення про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобовязання, зроблене в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», якщо в ньому зазначено вимогу про виселення з житлового приміщення, щодо якого іпотекодержателем прийняте рішення про звернення стягнення. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Водночас, цією статтею передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно із розясненням п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, поряд з іншим у ньому в обовязковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації і при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між відповідачами та стягненню з них на корить позивача у рівних частках в розмірі 521 (пятсот двадцять одна) грн. 24 коп. з кожного. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 20, 36, 38-39, 40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial