Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, [PERSON], третя особа на стороні відповідача - Відділ Держземагентства у Вижницькому районі Чернівецької області, про визнання незаконним та скасування розпорядження Вижницької РДА в частині безоплатного виділення в приватну власність земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В позові вказує, що в ході інвентаризації Приватним підприємством «Ріга» земель та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» виявлено, що в смузі відведення Залізниці від км 29+715 м до км 29+741 м перегону Завалля-Вижниця на відстані 14,0 м. від осі колії розташована земельна ділянка [PERSON], яку остання отримала у власність згідно розпорядження Вижницької РДА №264 від 26.08.2003 року і яка накладається на земельну ділянку Залізниці загальною площею 0,0355 га. Згідно «Плана полосы отвода линии Завалье-Вижница Львовской ж.д.», розробленого в 1965 році проектною конторою Південно - Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці перегону Завалля-Вижниця з прив'язкою до колії від км. від км 29+715 м до км 29+741 м. становить 25 м. від осі колії. Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Крім того, Залізницею як землекористувачем сплачується земельний податок за дану земельну ділянку, проте, всупереч зазначеному частина земельної ділянки смуги відведення Залізниці була передана у власність [PERSON], в той час як згідно затвердженого плану смуги відведення відстань від залізничного полотна має становити від 25 м. На підставі розпорядження Вижницької РДА від 26.08.2003 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЧВ №041032 від 30.09.2003 року. Вважають розпорядженням Вижницької РДА №264 від 26.08.2003 року та державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЧВ №041032 від 30.09.2003 року такими, що суперечать чинному законодавству та порушують право Залізниці на користування наданою їй відповідно до норм чинного законодавства земельною ділянкою. Уточнивши позовні вимоги, просять визнати незаконним та скасувати розпорядження Вижницької районної державної адміністрації №264 від 26.08.2003 в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, що розташована в с.Іспас, Вижницького району Чернівецької області, визнати недійсним державний акт Серія ЧВ №041032 від 30.09.2003 року на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я [PERSON] на підставі розпорядженням Вижницької РДА №264 від 26.08.2003 року, та скасувати у Державному земельному кадастрі реєстрацію земельної ділянки [PERSON] надану на підставі розпорядженням Вижницької РДА №264 від 26.08.2003 року та зареєстрованої на підставі державного акту на право власності. Представник позивача в суд не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. В адресованій суду заяві просить розглядати справу у її відсутність позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Вижницької РДА позовні вимоги не визнала, подала письмове заперечення, в якому зазначає, що позивач ДТГО «Львівська залізниця» не надав належних доказів, що спірна земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, розташування залізничного полотна та його облаштування, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, як того вимагає ЗК України. Також вважають, що позивачем відповідно до ст.267 ЦК України пропущений трирічний строк позовної давності. Просила в задоволені позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи , причину своєї неявки не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів відділу Держземагенства у Вижницькому районі в судове засідання не з»явився, однак подав на нього свої заперечення, вваж позов безпідставним, просив у задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника Вижницької РДА, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Судом встановлено, що розпорядженням Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області №264 від 26.08.2003 року затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на земельну частку (пай) на території Іспаської сільської ради, видано державні акти на право власності на землю громадянам Іспаської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Згідно Додатку). Відповідачу [PERSON] жительці с.Іспас, надано в приватну власність земельну частку (пай) цільовим призначенням, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею - 0,8566 га., що розташована в с.Іспас, що підтверджується копією розпорядження, додатком до розпорядження. На підставі розпорядженням Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області №264 від 26.08.2003 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЧВ №041032 від 30.09.2003 року на право власності на земельні ділянки всього площею 0,8566 га., розташовані на території Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка №1 кадастровий номер 7320582500:01:002:0098 площею 0,3003 га. та ділянка №2 кадастровий 7320582500:02:001:0118 площею 0,5550 га., що підтверджується копією державного акту. З копії акту обстеження земельних ділянок в смузі відведення залізниці дільниці Завалля-Вижниця на території с.Іспас від 13.09.2013 року вбачається, що в смузі відведення залізниці в межах Іспаської сільської ради від км 29+715 м до км 29+741 м. ліва сторона, площа перекриття 0,0355 га., ширина смуги відведення (від осі колії) 25 м, відстань від осі колії до земельної ділянки [PERSON] є 14,0 м. Судом також встановлено, що у користуванні Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» знаходилась земельна ділянка площею 0,0355 га., яку Вижницька районна державна адміністрація згідно розпорядження №264 від 26 серпня 2003 року передала у власність [PERSON] оскільки ними сплачувався і сплачується на даний час земельний податок. Те, що залізниця не втратила право землекористування на земельні ділянки, які їй було виділено при будівництві та облаштуванні залізничного полотна, обґрунтовується і наступними нормами законодавства. Згідно п.5 Постанови Верховної Ради України №562 від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Із пункту 6 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563 «Про земельну реформу» вбачається, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право на володіння або користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року у справі №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право користування, визнані неконституційними. Таким чином, оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні залізниці, не є обмеженими у часі. Так, постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України, на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і Законам України. Основними нормативними актами, що регулюють правовий режим земель залізничного транспорту, зокрема є Земельний кодекс України, Закон "Про транспорт", Закон України "Про залізничний транспорт", п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджені ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, та Норми відведення земель для залізниці 468 -74, затверджені постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. До складу земель залізничного транспорту згідно зі ст. 68 ЗК України входять, у першу чергу, землі, які є смугою відведення залізниць. Крім того, землями залізничного транспорту вважаються землі, зайняті станціями з усіма будівлями та спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, а також землі під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно п. «б» ч.4 ст.84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність. Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підстав рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно ст.152 ч.3 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлено, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України "Про транспорт". Відповідно до ст. 68 ЗК України, ст. 11 Закону України "Про транспорт" та ст. 6 Закону України "Про залізничний транспорт" до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів залізничного транспорту. Відповідно до ст. 23 ЗУ "Про транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. Згідно ст. 19 ч.2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно ст. 122 та п.12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до п.б ч.3 ст.83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту. Згідно ст.21 ч.2 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що розпорядженням Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області №264 від 26.08.2003 року в частині передання [PERSON] земельної ділянки №1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,0397 га, яка розташована на території Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, порушуються права Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» щодо користування земельною ділянкою, яка належить до смуги відведення залізниці. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч.1 ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 43, ч.1, ч.3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду. Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Що стосується вимоги про скасування у Державному земельному кадастрі реєстрації земельної ділянки [PERSON], судом встановлено наступне. Відповідно до пункту 4 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. №1021 книга записів відкривається та ведеться: у паперовому вигляді - територіальним органом Держземагентства; в електронному вигляді - операторами - структурними підрозділами державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" - адміністратора автоматизованої системи державного земельного кадастру, які мають доступ та вносять відомості до автоматизованої системи державного земельного кадастру (далі - автоматизована система), заповнюють бланки державних актів на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою з використанням автоматизованої системи та формують з її використанням аркуші Книги записів. Пунктами 22,23,24 вищевказаного Порядку передбачено, що запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису здійснюється шляхом внесення до автоматизованої системи відомостей про скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів посадової особи, яка скасувала (поновила) запис, і формування з використанням автоматизованої системи нових аркушів Книги записів, що засвідчується підписом посадової особи та скріплюється печаткою територіального органу Держземагентства. Посадова особа протягом трьох робочих днів письмово повідомляє власника (користувача) земельної ділянки про скасування (поновлення) запису. Рішення суду про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку є підставою для скасування запису про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку. Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про скасування у Державному земельному кадастрі реєстрації земельної ділянки за [PERSON] задоволенню не підлягають, а виданий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №041032 від 30 вересня 2003 року виданий на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області №264 від 26 серпня 2003 року, загальною площею 0,8566 га. цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери земельних ділянок №1 7320582500:01:002:0098 площею 0,3003 га. №2 7320582500:02:001:0118, площею 0,5550 га., яка розташована на території Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, що посвідчує її право власності на земельну ділянку №1 кадастровий № 7320582500:01:002:0098 площею 0,3003 га., необхідно визнати недійсним в частині 0,0355 га. в площі перекриття, дана земельна ділянка №1 виділена в натурі (на місцевості) згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, який зазначений в цьому державному акті і межі якої згідно цього плану проходять за координатами на місцевості. Що стосується посилань в запереченні на позов відповідача Вижницької РДА про пропуск строку позовної давності для звернення до суду позивача ДТГО «Львівська залізниця», в порядку ст.257 ЦК України, то судом встановлено наступне. Згідно ст. 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.11 р., пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено. При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями даного Закону передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.11 офіційно опублікований в газеті «Голос України» № 6 від 14.01.12 року . Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.11 р. визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, виходячи з вимог Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.11 року, на день звернення позивача до суду строк позовної давності не сплив. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 68, 83, 122, 125, 126, 152, 155 ЗК України, ст.ст.11, 16, 21, 268, 378, 393 ЦК України, ст.ст.11, 23 Закону України «Про транспорт», ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 43, ч.1, ч.3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»,

Outcome: partial