Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із названим позовом, зазначаючи, що 12.05.2013 року близько 09 години 00 хвилин громадянин [PERSON] будучи власником та керуючи автомобілем марки "RENAULT CLIO", державний номер знак [NUMBER], неподалік села Золотуха Сквирського району Київської області на проїзній частині автошляху Кременець - Біла Церква не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, проявив неуважність і допустив зіткнення з автомобілем "SUBARU FORESTER", державний номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача - водія [PERSON], внаслідок чого відбулося зіткнення та пошкодження обох транспортних засобів. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, який відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію серії [NUMBER] належить [PERSON], завдано механічні пошкодження і безпосередньо пошкоджено: облицювання бампера заднього, підсилювач бампера заднього, панель задню, короб запасного колеса, в зв'язку з чим зменшилась вартість транспортного засобу. Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача - [PERSON], який керував автомобілем "RENAULT CLIO", державний номер знак [NUMBER], про що свідчать матеріали перевірки по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.05.2013 року та на якого був складений, на місці дорожньо - транспортної пригоди, протокол за порушення Правил дорожнього руху та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до постанови Сквирського районного суду Київської області від 04.06.2013 року по справі № 376/1148/13-ц (3/376/260/2013р.) громадянина [PERSON] визнано винним у порушенні вимог підп. «б» п. 2.3, приписів п.п. 12.1 та 13.1 Правил дорожнього руху і вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та притягнуто його до адмінвідповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. [PERSON], будучи власником автомобіля "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER], 2010 року випуску звернувся до суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи- підприємця «[PERSON]», сертифікат [NUMBER] за визначенням вартості матеріального збитку, завданого його майну при ДТП. Огляд об'єкту оцінки проводився 30 травня 2013 року за адресою: вул.Сухоярська, 20, м.Біла Церква Київської області в присутності учасника ДТП - [PERSON] та за участю учасника ДТП - [PERSON], що підтверджується їх підписами в Протоколі огляду колісного транспортного засобу від 30.05.2013 року. Згідно із висновком № 115 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу автомобіля "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER] від 04.06.2013 року, матеріальний збиток, спричинений власнику КТЗ (колісного транспортного засобу), "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 16 417,19 грн. За складання звіту № 115 автотоварознавчого дослідження від 04.06.2013 року позивачем були оплачені послуги експерта в сумі 400 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 30 від 04.06.2013 року. 30.08.2013 року відповідачу була направлена письмова вимога про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, однак з одержаної відповіді слідує, що відповідач не визнає дану вимогу. Станом на 27.09.2013 року відповідач завдані матеріальні збитки не відшкодовує і станом на 27.09.2013 року вартість матеріального збитку відповідача перед позивачем, завданого внаслідок ДТП становить 16 417,19 грн., а також вартість послуг експерта - 400 грн. Крім матеріальної шкоди позивач вважає, що йому було завдано ще й моральну шкоду, оскільки внаслідок ДТП було порушено його повсякденний ритм життя і трудова діяльність, пошкоджене майно, яке було надано йому сином - [PERSON] для використання за цільовим призначенням. Позивачу нанесені душевні страждання, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача у зв'язку із пошкодженням автомобіля в якому позивач перебував на момент ДТП. Позивач змушений виправдовуватися перед сином та членами сім'ї з приводу причин пошкодження автомобіля, що в свою чергу гнітить його. Після ДТП позивачу доводилося мати справу з правоохоронними органами (брати участь у оформлені ДТП, складанні процесуальних документів, брати різного роду довідки) витрачати на це свій час, здоров'я, витрачати кошти (які він міг використати на себе і свою сім'ю) для оплати послуг експерта, фахівців в галузі права, турбувався і вживав заходів для добровільного відшкодування шкоди відповідачем та страховою компанією, а потім - звертався до юриста за допомогою в складанні даного позову, так як відповідач відмовився добровільно відшкодувати нанесені ним збитки, а це викликало його переживання, душевні страждання і турботу з приводу повернення нанесеної шкоди. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 3 000 гривень. Позивач в червні 2013 року звертався за виплатою страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» надавши при цьому всі документи, які вимагала страхова компанія, однак по даний час повідомлення про прийняття страховою компанією рішення про виплату страхового відшкодування або рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на адресу позивача не надходили, як не надходило і саме страхове відшкодування, що і змушує позивача звернутися за відшкодуванням збитків безпосередньо до завдавача шкоди. Таким чином, на протязі всього періоду, тобто з 12.05.2013 року і по даний час ні від відповідача, ні від страхової компанії Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт», куди позивач звертався за страховим відшкодуванням - кошти, за нанесені збитки не отримував, що і спонукає позивача звернутися в суд для примусового стягнення матеріальної шкоди (збитків). Пункт 11 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачає, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, яким, як вважає позивач [PERSON] у даному випадку являється відповідач [PERSON], при цьому посилаючись на ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Позивач, крім вищевказаного зазначає, що пунктом 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюється також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом, такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належать і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених п. 2.1 Правил дорожнього руху (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб), тобто сам позивач по справі [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зазначені в позовній заяві підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник заперечили проти позовних вимог, заперечення виклали у письмовій формі, в яких просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, при цьому зазначивши, що позов подано до суду неналежним позивачем, тому що саме власник пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «SUBARU FORESTER» державний номерний знак [NUMBER] - третя особа по справі [PERSON], що підтверджується доданим до позову свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, укладав договір від 30 травня 2013 р. на проведення експертного товарознавчого дослідження вищевказаного автомобіля для встановлення розміру заподіяної йому матеріальної шкоди. 21 червня 2013 року, власник автомобіля [PERSON] подав пакет документів для виплати страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія» «Лафорт». Останній також звертався до відповідача з письмовою вимогою від 30 серпня 2013р. про відшкодування матеріальної шкоди. На даний час, [PERSON] зазначений в позовній заяві лише як третя особа без самостійних вимог. Також, відповідачу відомо, що на цей час пошкоджений у ДТП автомобіль «SUBARU FORESTER» - відремонтований, але позивач [PERSON] не додав до позову будь-яких письмових доказів (рахунків, чеків, квитанцій) про те, що саме він, а не третя особа по справі [PERSON], за власний рахунок відремонтував пошкоджений автомобіль, тобто поніс матеріальні збитки. Крім того, відповідач зазначає, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну потерпілого, була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Лафорт» відповідно до полісу № АВ/9776635 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів від 15.10.2012 р. (строк дії страхового полісу один рік), тому будь-які претензії позивача щодо відшкодування шкоди завданої відповідачем внаслідок ДТП спростовуються ст.ст. 988, 1194 ЦК України, пунктом 2 ст. 9, підпунктом «а» пункту 2 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 р. №1961 -ІУ. 14 травня 2013 pоку, тобто в строк не пізніше 3 робочих днів з дня настання ДТП, відповідач звертався до ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» з повідомленням про ДТП встановленого зразка. 21 червня 2013 року, власник пошкодженого в ДТП автомобіля "SUBARU FORESTER" позивач по справі [PERSON], також звертався до цього страховика за виплатою страхового відшкодування. Проте, як зазначає відповідач їх звернення залишені страховиком без будь-якого реагування. Тому, за таких обставин, відповідач [PERSON] просив суд до участі у справі залучити страховика ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» та Моторне (транспортне) страхове бюро України, на виконання вимог ст.33 ЦПК України, роз'яснень пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Крім того, відповідач [PERSON] заперечив проти обставин викладених позивачем у позові щодо відшкодування позивачу відповідачем розміру завданих матеріальних збитків в сумі 16 417,19 грн., визначеного експертним висновком від 04 червня 2013 р. за № 115, у зв`язку із значним, як на думку відповідача [PERSON], його розміром, який не відображає реальних збитків, пов'язаних з ремонтом автомобіля. Пред'явлення позивачем відповідачеві [PERSON] моральної шкоди в сумі 3000 грн., останній вважає необґрунтованим у зв`язку із посиланням на роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт», в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, до суду не подавав будь-яких заперечень проти позовних вимог. В листі Моторного (транспортного) страхового бюро України від 13.12.2013 року за №35488 зазначено, що відповідно до підпункту «ґ» пункту 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Інших підстав для проведення виплати МТСБУ за внутрішніми договорами страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, як вважає МТСБУ, чинним законодавством не передбачено. На момент надіслання вказаного листа, МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» чи визнання даної страхової компанії банкрутом. Таким чином, у разі недостатності коштів та майна ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» для виконання його зобов'язань за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умови визнання такого страховика банкрутом, включення вимоги потерпілого до затвердженого Господарським судом реєстру вимог кредиторів та передачі страховиком матеріалів по даному страховому випадку до МТСБУ, потерпілий (у даному випадку позивач по справі [PERSON]) має право звернутися в установленому Законом порядку до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування. Третя особа по справі - [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Судом встановлено, що 15 жовтня 2012 року між відповідачем [PERSON] (страхувальником) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Лафорт» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/ 9776635, відповідно до якого відповідач [PERSON], застрахував власний транспортний засіб марки "RENAULT CLIO", 2005 року випуску, державний номер знак [NUMBER]. Відповідно до зазначеного договору, строк якого закінчувався 15 жовтня 2013 року, шкода заподіяна майну потерпілого відшкодовується на суму 50 000 (п'ятдесят тисяч) 00 грн. 12.05.2013 року близько 09 години 00 хвилин відповідач [PERSON] будучи власником та керуючи автомобілем марки "RENAULT CLIO", державний номерний знак [NUMBER], неподалік села Золотуха Сквирського району Київської області на проїзній частині автошляху Кременець - Біла Церква не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив зіткнення з автомобілем "SUBARU FORESTER", державний номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача - водія [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим допустив порушення вимог підп. «б» п. 2.3., підп. 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху, та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Вищевказані обставини, а також обставини, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм [PERSON], обставини винності правопорушника у вчиненому правопорушенні, кваліфікації дій правопорушника, встановлені постановою Сквирського районного суду Київської області від 04.06.2013 року по справі № 376/1148/13-ц, провадження № 3/376/260/2013р., яка набрала законної сили 15.06.2013 року і сторонами у встановленому законом порядку не оскаржувалась.Тілесних ушкоджень, сторони при ДТП не зазнали. Відповідно до вимог підпункту 33.1.4. пункту 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961 -ІУ від 01 липня 2004 р., відповідач [PERSON], 14 травня 2013 pоку, тобто в строк не пізніше 3 робочих днів з дня настання ДТП (12.05.2013 року), звертався до ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» з повідомленням про ДТП встановленого зразка. Вказане підтверджується Повідомленням про страховий випадок від 14.05.2013 року, що міститься у матеріалах справи, а також не заперечується позивачем [PERSON] На момент ухвалення даного рішення, сторонами не надано суду будь-яких відомостей про виплату позивачу [PERSON] страхового відшкодування з боку ПрАТ «Страхова компанія» «Лафорт», яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача [PERSON] відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів за № АВ/9776635 від 15.10.2012 року, і строк якого на момент виникнення вищевказаного ДТП не закінчився (15.10.2013 року). Третя особа по справі - [PERSON], будучи власником автомобіля "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, звертався до суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] (сертифікат [NUMBER]), за визначенням вартості матеріального збитку, завданого його майну при ДТП. Огляд об'єкта оцінки проводився 30 травня 2013 року за адресою: вул.Сухоярська, 20, м. Біла Церква Київської області в присутності представника учасника ДТП, а третьої особи по справі - [PERSON], та за участю учасника ДТП відповідача - [PERSON], що підтверджується їх підписами в Протоколі огляду колісного транспортного засобу від 30.05.2013 року. Згідно висновку № 115 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу автомобіля "SUBARU FORESTER", державний номер [NUMBER] від 04.06.2013 року, вбачається, що матеріальний збиток, спричинений власнику колісного транспортного засобу "SUBARU FORESTER", державний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 16417,19 грн. Актом виконаних робіт № 66 від 04.06.2013 року та квитанцією прибуткового касового ордеру № 30, підтверджено, що позивач поніс витрати на проведення автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку завданого автомобілю у сумі 400 грн. 30.08.2013 року позивачем була направлена письмова вимога про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, однак з одержаної відповіді від 10.09.2013 року вбачається, що відповідач не визнає дану вимогу. Позивач [PERSON],. зазнав душевних страждань, передбачених ч. 1, п. 3 ч. 2 ст.23 ЦК України, що пов'язані із пошкодженням автомобіля, що перебував в його користуванні, що підтверджується Висновком експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу автомобіля "SUBARU FORESTER", державний номер [NUMBER] за № 115 від 04.06.2013 року. Суд, заслухвши пояснення сторін. дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. За загальним правилом цивільно-правова відповідальність може мати місце за наявності складу правопорушення. Проте, частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вказано, що "під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року) передбачено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Суд вважає, що позивач по справі - [PERSON] надав належні та допустимі докази, що підтверджують факт завдання шкоди, надав докази, що підтверджують розмір завданої шкоди, а також докази того, що саме відповідач завдав таку шкоду. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 4 ст. 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що обставини встановлені постановою суду у справі про адміністративне правопорушення та доведені відповідними доказами щодо вини відповідача [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, також обов'язкові для суду, що розглядає даний цивільно-правовий спір. Поряд з цим, суд вважає, що окрім загальних положень відшкодування матеріальної та моральної шкоди, до даних правовідносин потрібно, також, застосувати положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 р. № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) норми якого є спеціальними для вирішення вказаного цивільно-правового спору. Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону № 1961-IV). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV). В силу ст. 988 ЦК України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 про «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону №1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик (п. 16 Постанови ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року). Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] виконав обов'язок передбачений статтею 33 Закону № 1961-IV щодо письмового надання страховику ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт», з яким укладено відповідний договір від 15 жовтня 2012 року за №АВ/ 9776635, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, надавши його 14 травня 2013 pоку, тобто на другий день після вчинення ДТП. Крім того, згоду на відшкодування шкоди позивачу [PERSON] одноособово відповідач [PERSON] не давав, що підтверджується матеріалами справи. Також, судом встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» не здійснила виплату страхового відшкодування позивачу [PERSON] у строк встановлений законом та не надала обгрунтованої відмови у здійсненні такої виплати, не надала суду відомостей про недостатність коштів та майна страховика у зв`язку із визнанням його банкрутом та/або ліквідацією, а тому зважаючи на вимоги ст. 1194 ЦК України та у зв'язку з не перевищенням відповідачем ліміту страхового відшкодування, суд, виконавши вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, вважає залучення до участі у справі (за клопотанням відповідача [PERSON]) страховика ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» та МТСБУ правомірним. Крім того, посилання відповідача [PERSON] у запереченні щодо подання позову неналежним позивачем, яким повинен бути третя особа по справі - [PERSON], будучи власником автомобіля "SUBARU FORESTER" державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, спростовуються пунктом 13 Постанови ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року, де зазначено, що відповідно до ст.ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюється також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом, такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої тому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених п.2.1 Правил дорожнього руху (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб), яким у даному випадку є позивач [PERSON] Доводи зазначені у запереченні відповідача [PERSON] щодо того, що пошкоджений у ДТП автомобіль [PERSON] «SUBARU FORESTER» на момент розгляду даної справи відремонтований, і в позивача [PERSON] відсутні докази (рахунки, чеки, квитанції), що саме ним понесені матеріальні збитки, а не третьою особою по справі [PERSON], на думку суду, також спростовуються пунктом 13 Постанови ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року. Посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що розмір спричиненої шкоди в сумі 16417,19 грн. визначений експертним висновком від 04 червня 2013 р. за № 115, не відображає розміру реальних збитків завданих транспортному засобу, судом до уваги не береться, оскільки в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем до суду не надано будь-яких доказів що спростовують викладені у висновку обґрунтування. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено), суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Оскільки ст.ст. 988, 1194 ЦК України прямо передбачають обов'язок страховика відшкодувати шкоду в такому випадку та виходячи з вищевказаного, цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди, суд вважає задовольнити повністю, при цьому стягнувши її виключно із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт». Крім того, цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, на думку суду, підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, відповідно до вищевказаних пунктів, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року вказує, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 названої Постанови Пленуму Верховного Суду України вказує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо). На думку суду, позивач [PERSON] зазнав душевних страждань, у зв'язку із пошкодженням майна, що перебувало в його користуванні, що знаходить підтвердження у висновку експертного автотоварознавчого дослідження за № 115 від 04 червня 2013 року. Тому, визначаючи суму заподіяної моральної шкоди, суд бере до уваги вище наведене, одночасно враховує ступінь вини відповідача [PERSON], і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості передбачених п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, визначає розмір заподіяної моральної шкоди позивачу [PERSON] в сумі 1 000 (одна тисяча) грн., яка також підлягає стягненню із ПрАТ "Страхова компанія "Лафорт", виходячи із підстав зазначених вище. Судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп., відповідно до ст. 88 ЦПК України суд, також покладає на ПрАТ "Страхова компанія "Лафорт".

Outcome: partial