Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-12 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2013 року задоволено частково позов ПАТ "Приватбанк" про визнання дійсним договору іпотеки, звернення стягнення на майно, виселення. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DNUOGA08441448 від 03 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] в розмірі 891774,82 грн., що за курсом НБУ станом на 14.09.2012 року складає 111611,37 доларів США, з яких: 47318,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 25651,72 доларів США - заборгованість за процентами, 4459,81 доларів США - заборгованість по комісії, 28836,48 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29 доларів США та 5313,34 доларів США - штрафи, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №DNUOGA08441448 від 03 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. 03 серпня 2007 р., реєстровий №2662, а саме, на квартиру [ADDRESS], загальною площею 65,90 кв. м. Передбачено реалізувати предмет іпотеки шляхом здійснення процедури продажу предмету іпотеки будь-яким способом будь-якій особі -покупцеві з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з дотриманням вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку". Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто в рівних частинах із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати в розмірі 3441 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" просить частково скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що суд не надав банку права продажу предмету іпотеки із укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу і отриманням для цього відповідних документів, а також неправильно визначив ціну реалізації предмету іпотеки. В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що кредитний договір був укладений одним із подружжя без згоди іншого, та на укладення договору у іноземній валюті у банку відсутня відповідна ліцензія, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу відповідачів відхилити із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що 03 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNUOGA08441448, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 55000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири в розмірі 50000 доларів США, а також у розмірі 5000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 серпня 2017 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 03 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № DNUOGA08441448, згідно умов якого відповідач надала в іпотеку позивача квартиру [ADDRESS], загальною площею 65,9 кв.м., житловою площею - 39,3 кв.м., належну їй на праві власності (а.с.20-24). Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2007 року, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровською міської ради, а в цій квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Банк свої зобов'язання по договору виконав належним чином, що підтверджується ордером розпорядженням від 03.08.2007 року. У свою чергу, відповідач порушив умови укладеного договору, в частині своєчасного погашення платежів передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 14.09.2012 року за договором виникла заборгованість у розмірі 111611,37 доларів США, з яких: 47318,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 25651,72 доларів США - заборгованість за процентами, 4459,81 доларів США - заборгованість по комісії, 28836,48 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29 доларів США та 5313,34 доларів США - штрафи (а.с.8-11). Врахувавши вимоги ст.ст. 38,39,43 Закону України «Про іпотеку» суд вважав, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №DNUOGA08441448 від 03 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вказані вимоги закону, суд встановив спосіб реалізації предмета іпотеки, а саме, квартири [ADDRESS], шляхом її продажу та здійснення процедури продажу предмету іпотеки будь-яким способом будь-якій особі -покупцеві з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з дотриманням вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку" та визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із квартири суд посилався на вимоги ст. 40 Закону України "Про іпотеку", пункт 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» яким роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Тому суд прийшов до висновку, що вказані вимоги є передчасними та їх задоволення є можливим лише після звернення стягнення на предмет іпотеки і невиконання мешканцями письмової вимоги іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення у добровільному порядку. Стосовно позовних вимог в частині визнання дійсним договору іпотеки № DNUOGA08441448 від 03.08.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], суд зазначив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки вказаний договір укладений згідно вимог діючого законодавства та не має потреби визнавати його дійсним в судовому порядку. На підставі ст. 88 ЦПК України із [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах суд стягнув на користь позивача судові витрати, понесені по оплаті судового збору у розмірі 3441 грн. Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування обставин у справі та вимог законодавства. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено порядок реалізації предмету іпотеки у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Статтею 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Листом ПАТ КБ «Приватбанк» від 01.11.2011 року відповідачів було повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором, та прийняття рішення банком про звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.13-14). Тому позивач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет іпотеки, виконав свій обов'язок та до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомив відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення квартири мешканцями. За таких обставин наявні підстави для задоволення позову і про виселення мешканців із квартири в порядку, передбаченому ст.ст.38-41 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що суд не надав банку права продажу предмету іпотеки із укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу і отриманням для цього відповідних документів, а також неправильно визначив ціну реалізації предмету іпотеки. Суд правильно визначив реалізацію предмета іпотеки шляхом здійснення процедури продажу, а також і початкову ціну предмета іпотеки, які відповідають вимогам ст.ст. 38,39,43 Закону України «Про іпотеку». Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що кредитний договір був укладений одним із подружжя без згоди іншого, та на укладення договору у іноземній валюті у банку відсутня відповідна ліцензія. Кредитний договір № DNUOGA08441448 від 03 серпня 2007 року був укладений [PERSON], а в забезпечення виконання умов цього договору, того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки квартири [ADDRESS], належну їй на праві власності. Крім того, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 04 червня 2991 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.64). Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що: у банку відсутня ліцензія на надання кредиту у іноземній валюті. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на той час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, а тому ця норма не може застосовуватись судами. Таким чином, наявні підстави для часткового скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial