Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

У жовтні 2012 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Структурного підрозділу з експлуатації та ремонтів будівель і споруд звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], в обґрунтування якого зазначило, що відповідачі мешкають та зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок знаходився на балансі Структурного підрозділу з експлуатації та ремонтів будівель та споруд ВАТ «Запоріжжяобленерго». Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені Постановою КМУ від 24.01.2006 року №45, встановлено, що власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у повному обсязі та встановлені строки. Згідно із ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У зв'язку із тим, що відповідачі не виконували вищезазначених вимог щодо оплати спожитих послуг та квартирної плати в період з 01.01.2002р. по грудень 2004 року включно виникла заборгованість у розмірі 1809,33 грн., яка у добровільному порядку не погашена і яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь, а також понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі проти позову заперечували, вказуючи, що розмір заборгованості належними доказами не підтверджений, а також, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, у зв'язку з чим у задоволенні позову також має бути відмовлено. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини з приводу користування та утримання квартир, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав законної сили 30.07.2004р., Правилами користування приміщеннями житлових будинків та прибудинкової території, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, згідно з п.7 яких власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], мешкають та зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Будинок перебував на балансі позивача - Структурного підрозділу з експлуатації та ремонтів будівель та споруд ВАТ «Запоріжжяобленерго» до 31.12.2004р. включно. З виписки по особовому рахунку, довідки по нарахуванню і оплаті квартирної плати та комунальних послуг вбачається, що за період з січня 2002 року по грудень 2004 року включно, за який пред'явлено позов, квартирна плата та комунальні платежі нараховувалася на трьох осіб. З виписки по особовому рахунку, довідки по нарахуванню і оплаті квартирної плати та комунальних послуг вбачається, що за період з січня 2002 року по грудень 2004 року включно квартирна плата та комунальні послуги оплачувалася їх споживачами не у повному обсязі. Так, з січня по грудень 2002 року нараховано до сплати 511,81 грн., фактично було оплачено 200,00 грн., за 2003 рік нараховано 927,18 грн., з яких оплачено 165,00 грн., у 2004 році надано послуг на суму 881,82 грн., оплачено 187,18 грн. Таким чином, за період з січня 2002 року по грудень 2004 року включно заборгованість становила 1768, 63 грн. Доводи відповідачів, що ними оплачені всі рахунки за квартирну плату та комунальні послуги, що надавалися позивачем у січні 2002 року - грудні 2004 року, належними доказами не підтверджені. Згідно матеріалів справи, заборгованість у сумі 40,70 грн. утворилася до січня 2002 року, її розрахунку позивачем не надано, у зв'язку з чим вимоги про її стягнення є необґрунтовані. Також не ґрунтуються на нормах закону вимоги про стягнення всієї суми заборгованості солідарно з відповідачів. Відповідач [PERSON] є власником цієї квартири і в період, за який пред'явлено позов, проживав за вказаною адресою. Дружина власника квартири - відповідач [PERSON], і їх неповнолітній син [PERSON] згідно матеріалів справи зареєстровані та проживають за вказаною адресою з 04.07.2002р. Таким чином, підстави для солідарної відповідальності [PERSON] за період з січня 2002 року відсутні. З позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду у жовтні 2012 року. До звернення до суду з вказаним позовом позивач звернувся у липні 2012 року до суду із заявою про видачу судового наказу, у прийнятті якої було відмовлено ухвалою від 24.07.2012р. Відповідно до ст.ст. 257, 264 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та її перебіг переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Обставин, які свідчать про переривання строку позовної давності, позивачем не наведено і судом не встановлено. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до п.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed