Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-31 00:00:00

В жовтні 2012р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту відповідач 1), ТОВ «Нешгруп» (далі по тексту відповідач 2), в якому просив суд: визнати договір позики від 06 листопада 2010р., на підтвердження якого позивачем було видано відповідачу 1 розписку від 06 листопада 2010р. про отримання 20000,0 дол. США (далі по тексту договір 1), недійсним у частині визначення позивача позичальником; визнати договір позики від 22 листопада 2010р., на підтвердження якого позивачем було видано відповідачу 1 розписку від 22 листопада 2010р. про отримання 10000,0 дол. США (далі по тексту договір 2), недійсним у частині визначення позивача позичальником; визнати договір позики без дати, на підтвердження якого позивачем було видано відповідачу 1 розписку без дати про отримання 5000,0 дол. США (далі по тексту договір 3), недійсним у частині визначення позивача позичальником; визнати договір позики без дати, на підтвердження якого позивачем було видано відповідачу 1 розписку без дати про отримання 15000,0 дол. США (далі по тексту договір 4), недійсним у частині визначення позивача позичальником; визнати відповідача 2 з усіма права та зобовязаннями позичальника за договорами 1-4; стягнути з відповідачів 1, 2 на користь позивача понесенні останнім судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ним було отримано від відповідача 1 грошові кошти у сумах: 20000,0 дол. США за договором 1; 10000,0 дол. США за договором 2; 5000,0 дол. США за договором 3; 15000,0 дол. США за договором 4, у вказаних договорах позики, позичальником вказаний позивач, однак у дійсності укладаючи договори 1-4 позивач діяв від імені та за дорученням відповідача 2, оскільки є засновником і учасником 2, а грошові кошти отримані ним використовувалися фактично у «чорній касі» відповідача 2, тому що у відповідача 2 велася «подвійна» бухгалтерія, оскільки відповідачі 1, 2 не бажають визнати ці факти, і погодитися, що за договорами 1-2 позичальником фактично був відповідач 2, а кредитором відповідач 1, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просили суд позов задовольнити Відповідач 1 та його представник проти позову заперечували, зазначаючи, що у такий спосіб позивач намагається уникнути відповідальності за договорами 1-4, як позичальник, і не бажає в добровільному порядку виконувати свої зобовязання, щодо повернення суми заборгованості. Відповідач 2, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, поважності причин неявки свого представника до суду не повідомив, заперечення на позов не подавалися. Сторона позивача, відповідача 1 не заперечувала проти розгляду справи у відсутність представника відповідача 2, суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника відповідача 2. Допитаний, в якості свідка [PERSON], суду пояснив, що позивач є його батьком. Свідку відомо, що позивач був учасником відповідача 2, а також вносив грошові кошти до цього товариства. Деякий час, свідок також виступав інвестором відповідача 2, про що було укладено відповідний договір. З відповідачем 1 свідок не знайомий, і з приводу конкретних договорів 1-4, укладених між відповідачем 1 та позивачем свідок повідомити не може, однак від позивача свідок дізнався про існування у відповідача 2 «подвійної бухгалтерії». Суд, заслухавши пояснення сторін: позивача, відповідача 1, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор. За правилами ч. 1 ст. 520 ЦК України, боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач наголошував, що ним було укладено з відповідачем 1 договори 1 4, і отримано від відповідача 1 грошові кошти у сумах: 20000,0 дол. США за договором 1; 10000,0 дол. США за договором 2; 5000,0 дол. США за договором 3; 15000,0 дол. США за договором 4, при цьому фактичним позичальником є відповідач 2, оскільки позивач діяв від імені та за дорученням відповідача 2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. .2 ст. 207 ЦК України). За змістом ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно з ч. 3. ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2012р., яке набрало законної сили по цивільній справі № 2-12555/11 (провадження № 2/2610/3024/2012) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів недійсними (договорів 1-4), відмовлено в задоволенні позову, однак судом було встановлено, що за договорами 1-4 саме позивач отримав в борг грошові кошти у відповідача 1 і зобовязувався їх повернути в строки визначені умовами цих договорів. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів в розумінні положень ст. 237 ЦК України. Покази, допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], судом оцінюються критично, оскільки вказаний свідок не був присутнім при укладенні оспорюваних договорів, а також зацікавлений у розгляді справи на стороні позивача, оскільки перебуває у родинних стосунках з останнім. В судовому засіданні сторона позивача не наполягала на допиті решти свідків за її клопотанням. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем вказані вимоги є недоведеними.

Outcome: dismissed