Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-20 00:00:00

11.02.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Сектор міграції та реєстрації фізичних осіб Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні домоволодінням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору дарування від 08 липня 1987 року позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS]. В 1992 році на прохання свого сина [PERSON], вона зареєструвала в своєму будинку його дружину [PERSON] та їх сина [PERSON]. 20 травня 2009 року шлюб між [PERSON], та [PERSON], було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON], разом з [PERSON], переїхали жити до м.Дніпродзержинська. З 2009 року відповідачі в будинку не проживають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, на підставі чого, просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженням належним їй на праві власності домоволодінням, шляхом зняття з реєстрації відповідачів та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням; а також зобов'язати третю особу зняти з реєстрації відповідачів. В судове засідання 14.05.2013 р. позивачка з'явилася позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Надалі надала суду заяву в якій вказувала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з'явитися в судове засідання не може в зв'язку з хворобою (а.с. 19). Відповідач -1 в судове засідання не з'явився про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, в зв'язку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду на підставі Ухвали суду від 21 червня 2013 року. Відповідач -2 в судове засідання не з'явився про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, в зв'язку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду на підставі Ухвали суду від 21 червня 2013 року. Третя особа - сектор у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Верхньодніпровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка є власником будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 08.07.1987р., посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Зезуль Л.Я., зареєстрований в реєстрі за №2-1343 (а.с. 5-6). Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS], що підтверджується відповідними записами у домовій книзі (а.с. 9) та відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.12-13). Відповідно до акту №53 від 14 вересня 2012р., складеного депутатом Верхівцевської міської ради, шляхом опитування сусідів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають з березня 2009 року (а.с.9). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 319, ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі не є власниками/співвласниками та не проживають в спірному будинку понад одного року, між ними та позивачкою відсутній договір найму будинку, поважність причин з яких відповідачі не проживають у вказаному будинку не встановлено, то суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Виходячи із аналізу положень ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації пов'язується з втратою права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації, тому не потребує додаткового покладення зобов'язанні на відповідні органи щодо зняття з реєстрації такої особи. За такими обставинами вимоги позивачки щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів задоволенню не підлягають. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, враховуючи положення ст. 88 ЦЦК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 214(двісті чотирнадцять) грн. 60 коп. тобто по 107 грн. 30 коп. з кожного з відповідачів.

Outcome: partial