Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач 30.10.2013 року звернувся до суду із вказаним позовом, який уточнив та просить суд: Надати дозвіл [PERSON] як законного представника неповнолітньої [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до [INFO] року, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON]. Надати дозвіл [PERSON] як законного представника неповнолітньої [PERSON], [INFO] на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на виїзд за межі України її неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], до досягнення донькою 16 років, тобто до [INFO] року, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON]. В позові зазначив, що 12 листопада 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінградського районного м. Києва. [INFO] року у цьому шлюбі народилася донька [PERSON]. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено з грудня 2012 року. Неповнолітня донька [PERSON] проживає з нею, вона потребує оздоровлення за станом свого здоров*я. Таке оздоровлення може бути сприятливим при лікування та відпочинку дитини за кордоном України. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, ухиляється від надання матеріальної допомоги. Позивач має змогу вивозити доньку за межі України на відпочинок, оздоровлення та навчання, однак відповідач не надає згоди на виїзд доньки за межі України Донька постійно хворіє гострі респіраторні вірусні інфекції та грип. З метою лікування та профілактики вона постійно зверталася до лікарів та як результат дитині рекомендовано перебувати у сухому теплому кліматі. Вимоги обґрунтовує нормами ч.1, 2 3 ст.313 ЦК України, ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», а також сімейним законодавством. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Позивач також надала суду написану відповідачем заяву від 26.12.2013 року, які, як вона пояснила, їй передав відповідач, котрий написав її в її присутності, але у зв*язку з тим, що судове засідання розпочалось пізніше, ніж у вказаний у повістці час, він не став чекати і в судове засідання в кінцевому результаті не прибув. Відповідач в судовому засіданні 11.12.2013 року позов не визнав, мотивуючи тим, що позивачка (на його думку) може вивезти дитину на постійне місце проживання за межі України. В подальшому в судове засідання 26.12.2013 року не прибув, про дату та час його проведення повідомлений належним чином. Тому суд продовжив розгляд справи у його відсутність. Суд заслухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Оскільки відповідач не оспорив факту наявності дитини у сторін, утримання її матір*ю (позивачем), то суд вказані обставини не досліджує (ч. 1 ст..61 ЦПК України). Суд погоджується з тим, що позовні вимоги обґрунтовуються викладеним позивачем у тексті позовної заяви законодавством. Відповідно до ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до абзацу 3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.18 «Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» в редакції затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №380, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разу, коли вони перебувають у шлюбі між собою, за наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд не вбачає підстав вважати непереконливими ствердження позивача про необхідність оздоровлення дитини, її відпочину за межами України, що позитивно впливатиме на її (дитини сторін) розвиток та виховання, оскільки такі ствердження не спростовані відповідачем. Суд приймає до уваги, що позивач просить щодо виїздів дитини за кордон України для тимчасово перебування, а не на постійне місце проживання за кордоном України. Відсутність згоди зі сторони батька дитини щодо виїзду неповнолітньої доньки за межі України на відпочинок, лікування та навчання суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право неповнолітнього як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч.1 ст.313 ЦК України, а тому підлягає судовому захисту. Також суд враховує надану позивачем заяву відповідача, в якій він фактично визнав позовні вимоги, хоч і не підписав її. Сукупність зазначених вище обставин та доказів позовних вимог позивачки дає змогу суду задовольнити її позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved