Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1983 року. Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у них з відповідачем склалися надзвичайно складні стосунки, на протязі подружнього життя відповідач зраджувала його у подружній вірності, не поважала його як чоловіка, через що у них не раз виникали непорозуміння та сварки. На даний час вони подружні стосунки не підтримують, кожний з них живе своїм життям, відповідач продовжує його зраджувати, сім'я розпалася, а тому просить суд шлюб розірвати. Ухвалою суду від 27 вересня 2013 року провадження в справі зупинено, надано подружжю строк для примирення тривалістю три місяці. Ухвалою суду від 25 грудня 2013 року провадження в справі відновлено, справу призначено до судового розгляду на 09.45 год. 30 грудня 2013 року та розпочато розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримав, давши пояснення аналогічні наведеним, просить шлюб розірвати. Відповідач, з позовними вимогами не погодилася, просить суд зберегти сім'ю та зазначила, що вони перебувають в шлюбі з позивачем більше 23 років, від шлюбу у них народилося двоє доньок, одна з яких разом зі своєю сім'єю проживає з ними в одному будинку. Позивач більше 18 років тому переніс складну операцію і став інвалідом І групи, вона після операції за ним постійно доглядала, вчила ходити, говорити, годувала його, оскільки стан його здоров'я був тяжкий. До того, як прийшла судова повістка, жодного конфлікту між ними не було, позивач не пояснює їй причину звернення з позовною заявою до суду, всі три місяці, які були надані судом для примирення вони жили разом, і надалі підтримують подружні відносини і ведуть спільне господарство. Просить суд шлюб не розривати та врахувати стан здоров'я позивача, який є інвалідом І групи і потребує постійного догляду. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягала на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відмовляючи в задоволенні позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, проте переконливих причин, які б давали підстави суду вважати, що сторони шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, і що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім'ї, не навів, натомість в судовому засіданні встановлено, що сторони продовжують проживати разом, вести спільне господарство. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали показання про те, що є близькою родиною сторін по справі, відповідач після операції, яку зробили позивачу постійно за ним доглядала, сторони проживають разом, ведуть спільне господарство, виховали двох доньок, весь цей час відповідач самотужки утримувала сім'ю та здійснювала належний догляд за позивачем. Просять суд шлюб не розривати і зберегти сім'ю, вважають, що позивач не усвідомлює свого вчинку. Враховуючи особливий характер сімейних відносин а також те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а відповідач має намір зберегти шлюб з позивачем. Детально вивчивши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, враховуючи, що короткочасний розлад у сім'ї або необґрунтоване бажання одного з подружжя припинити шлюбні відносини не може вважатися достатніми підставами для розірвання шлюбу, приймаючи до уваги пояснення сторін, показання свідків, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є необґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не суперечить їхнім інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed