Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» про стягнення суми боргу з договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, мотивуючи позовні вимоги тим, що 03 березня 2009 року між фізичною особою [PERSON], як позикодавцем, та Філією «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», як позичальником, був укладений договір позики на суму 300 000 грн. на строк до 04.06.2009 року. 04.09.2009 року між сторонами була укладена додаткова угода, за якою строк повернення позики був визначений – 04.012.2012 року. 06.08.2013 року позивачем на адресу позичальника була надіслана вимога про погашення заборгованості. Станом на 02.09.2013 року, позика не повернута. З урахуванням наведеного та з посиланням на ст.ст. 16, 625, 1046-1050 Цивільного Кодексу України, позивач просив суд: стягнути з Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» суму боргу за договором позики з урахуванням 3% річних та індексу інфляції - у розмірі 306341,70 грн. (а.с.2). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діючі на підставі довіреності, заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вважав вимоги необґрунтованими, зазначаючи при цьому, що договір позики був укладений начальником Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», що діяв на підставі положення, але ж за межами своїх повноважень, тому у Концерну «Військторгсервіс» відсутній обов’язок по поверненню позивачеві суми за договором позики від 03.03.2009 року. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, проаналізувавши усі наявні по справі докази та матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог до Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом цивільного процесуального законодавства, відповідачем за цивільним позовом є особа, яка вступає в процес або притягується судом до участі у справі за вказівкою (вимогою) позивача. При цьому, за припущенням позивача, саме ця особа допускає порушення суб’єктивного права та охоронюваного законом інтересу позивача. Так, заявляючи позовні вимоги до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення суми за договором позики, позивач, обґрунтовуючи їх, посилається на договір позики, укладений 03.03.2009 року між ним, [PERSON] як Позикодавцем, з одного боку, та Філією «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», в особі начальника [PERSON] як Позичальником з іншого боку (а.с.3) та на додаткову угоду до цього договору від 04.06.2009 року, укладену цими ж особами (а.с.6). Але ж, за цим основним договором позики позивач [PERSON] передав грошову суму у розмірі 300000 грн. саме начальнику Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» - [PERSON], що діяв на підставі Положення. Зі змісту зазначеного договору та додаткової угоди до нього не убачається, що обов’язок по поверненню позивачеві суми позики виник саме у визначеного позивачем відповідача - Концерну «Військторгсервіс», який взагалі не був стороною цих правочинів та не надавав будь-кому повноваження на його укладення. Таким чином, позивач, усупереч положенням частини 1 статті 61 ЦПК України, не довів заявлені ним вимоги до Концерну «Військторгсервіс», що є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог до Концерну «Військторгсервіс» про стягнення боргу з договором позики від 19.06.2013 року. З наявного у матеріалах цивільної справи Статуту Концерну «Військторгсервіс» та Положення про Філію «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» ( у редакції положення, що діяла на час укладання договору та додаткової угоди та на підставі якого діяв начальник Філії, укладаючи їх) не убачається, що Концерн «Військторгсервіс» як Засновник Філії «Кримське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс», несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання узятих філією на себе зобов’язань. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог - у повному обсязі. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, при ухваленні судового рішення вирішує питання про розподіл судових витрат. Так, заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь суми 306341,70 грн., позивач повинен був сплатити 3063, 41 грн., але ж сплатив лише 107,30 грн. (а.с.1), та 122, 10 грн.(а.с.10), а всього 229, 40 грн. Недоплачений судовий збір складає 2792, 60 грн. та підлягає стягненню з позивача, якому відмовлено у задоволенні позову - у дохід держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed