Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПП «Граніт-Запоріжжя» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03 жовтня 2001 року він був прийнятий на роботу в ПФ ЗП «Агропромсервіс» на посаду сторожа адміністративного приміщення. У вересні 2004 року ПФ ЗП «Агропромсервіс» було перейменоване у ПП «Граніт-Запоріжжя», де він продовжував працювати на посаді сторожа адміністративного приміщення. 30 квітня 2013 року його було звільнено з підприємства за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що підприємством було видано відповідний наказ. На день його звільнення ПП «Граніт-Запоріжжя» повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі за період з липня 2012 року по квітень 2013 року, але виплата цих сум внаслідок невідомих причин станом на день звернення з позовом до суду не відбулася. Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області за вих. № 01-Но-0452-1 від 14.06.2013р., ПП «Граніт-Запоріжжя» за період з липня 2012 по квітень 2013 року за наданим розрахунком заборгувало йому 7631,81 грн., з урахуванням невикористаної щорічної відпустки, йому була нарахована заробітна плата, але не виплачена при звільненні. На підставі викладеного, просить суд стягнути з ПП «Граніт-Запоріжжя» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7631,81 грн., компенсацію за час затримки виплати. В процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з ПП «Граніт-Запоріжжя» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4782 гривень 74 копійок, компенсацію за час затримки виплати станом на листопад 2013 року в розмірі 5608 гривень 19 копійок. Позивач звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та в разі повторної неявки у судове засідання представника відповідача просить розглянути справу у заочному порядку. У жовтні 2013 року до суду від виконуючого обов’язки директора ПП «Граніт-Запоріжжя» на товариських началах [PERSON] надійшла письмова заява з проханням відкласти розгляд справи та письмові заперечення проти позову. Проте, до вказаної заяви та заперечень проти позову не додано жодного доказу щодо підтвердження повноважень особи, яка її підписала, а тому судом до уваги не приймається. У листопаді 2013 року від адвоката [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв’язку із знаходженням директора ПП «Граніт-Запоріжжя» [PERSON] на лікуванні. Проте, до вказаної заяви не додано жодного доказу щодо підтвердження повноважень особи, яка її підписала, а тому також судом до уваги не приймається. Повноважний представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів – одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до увагу заяву позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався через неявку у судове засідання повноважного представника відповідача, суд ухвалою від 19 листопада 2013 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що з 03 жовтня 2001 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ПФ ЗП «Агропромсервіс» на посаду сторожа адміністративного приміщення. (а.с. 5-об.) У вересні 2004 року ПФ ЗП «Агропромсервіс» було перейменоване у ПП «Граніт-Запоріжжя», де [PERSON] продовжував працювати на посаді сторожа адміністративного приміщення. 04 вересня 2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано судовий наказ про стягнення з ПП «Граніт-Запоріжжя на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 2849,07 грн. станом на 01 серпня 2012 року. 30 квітня 2013 року [PERSON] було звільнено з підприємства за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що підприємством було видано відповідний наказ.(а.с. 6) На день звільнення [PERSON] з ПП «Граніт-Запоріжжя», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2012 року по квітень 2013 року, але виплата цих сум внаслідок невідомих причин станом на день звернення з позовом до суду не відбулася. Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області за вих. № 01-Но-0452-1 від 14.06.2013р., ПП «Граніт-Запоріжжя» за період з липня 2012 по квітень 2013 року за наданим розрахунком заборгувало йому 7631,81 грн. з урахуванням невикористаної щорічної відпустки, йому була нарахована заробітна плата, але не виплачена при звільненні. Враховуючи викладені обставини, ПП «Граніт-Запоріжжя» за період з серпня 2012 року по квітень 2013 року заборгувало [PERSON] заробітну плату в розмірі 4782,74 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток з дня звільнення (30 квітня 2013 року) по листопад 2013 року, тобто за 7 місяців. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 01.08.2012 р по 30.04.2013р становить: 801,17 грн. (розмір середньої заробітної плати за місяць) х 7 місяців (кількість місяців затримки) = 5608,19 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку,що наданий позивачем розрахунок сум є вірним, іншого розрахунку відповідачем по справі на надано. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПП «Граніт-Запоріжжя» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивач на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2013 року становить 1147,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в розмірі 229,40 грн.

Outcome: approved