Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ЛКП „Львівелектротранс", директора Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» Козака О.К., в якому просить, стягнути з ЛКП „Львівелектротранс на його користь недоплачену частину заробітної плати; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 1000 грн. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що працює у відповідача на посаді водія. Всупереч наказу №54 та ЗУ „Про державний бюджет на 2012р. з 01.07.2012р. адміністрацією ЛКП „ Львівелектротранс" розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і оплата у липні та серпні 2012р. проводилась з розрахунку мінімальної зарплати в розмірі 1004грн., що суперечить ст.97 КЗпП України, п.1.1.8. Галузевої Угоди на 2010-2012роки та п.5.2. Колективної Угоди ЛКП „Львівелектротранс " на 2011-2013 роки. Лише з 01.09.2012р. оплату праці було приведено з розрахунку мінімальної зарплати 1073грн. Неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 1000грн. 26.06.2013р. позивач уточнив вимоги свого позову, просить додатково стягнути з відповідача ЛКП «Львівелектротранс» на його користь недонараховану йому зарплату за роботу у нічний час, мотивуючи тим, що розмір доплати за роботу у нічні години мав би становити 35%, а не 30%, як нараховує ЛКП „Львівелектротранс посилаючись на додаток №13 Колективної угоди від 25.08.2011р. Вважає, що норма яка закріплена в додатку якою встановлена доплата за роботу у нічний час в розмірі 30% є незаконною, такою, що порушує вимоги ст.16, 97 КЗпП України, вимог Генеральної Угоди та п.1.1. Колективної угоди ЛКП „Львівелектротранс на 2011-2013р. 12.12.2013 року представник відповідача ЛКП «Львівелектротранс» подав до суду письмові заперечення на вказаний позов, у яких вказує, що позивач при зверненні до суду із своїм позовом не врахував, що ЛКП «Львівелектротранс» частково фінансується з бюджетів різних рівнів (місцевого та державного), що істотно впливає на фонд та структуру заробітної плати підприємству. Засновнником ЛКП «Львівелектротранс» є Львівська міська рада, підприємство підпорядковане Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР. Поза увагою позивача залишилось також питання щодо затвердження нового штатного розпису та введення у зв'язку із цим нових умов оплати праці працівників відповідача, вирішення якого віднесено до виконавчої компетенції згаданого Департаменту ЛМР, який до участі у справі не залучений. Окрім того, позивач не обґрунтував належним чином свій позов, не вказав чому на відносини, що склалися між між ним та відповідачем повинні розповсюджуватися положення Галузевої угоди на 2010-2012 роки. Діяльність відповідача ЛКП «Львівелектротранс» має міжгалузевий характер.25.08.2011 року прийнято колективну угоду ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки. Саме дія колективного договору є основним документом локальної дії на підприємствах. Щодо заявленої вимоги про компенсацію моральної шкоди, то заподіяння такої не доведено позивачем жодним чином, згідно чинного законодавства, позивачем має бути роз'яснено факт заподіяння такої шкоди, факт заподіяння душевних чи психічних страждань, які призвели до моральних переживань. Просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просять стягнути саме з відповідача ЛКП „Львівелектротранс" недоплачену частину заробітної плати за період липень-серпень 2012р. у розмірі 400,82 грн. та недоплачену частину зарплати за роботу у нічний час за період з 25 серпня 2011р. по травень 2013р. у розмірі 104,59 грн. Пояснення дали аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просить у задоволенні їх відмовити з підстав наведених у письмових запереченнях. Відповідач Козак О.К.-директор ЛКП „Львівелектротранс» у судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, проти чого учасники процесу не заперечують. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону україни "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці вдповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.ст. 2-4 ст. КЗпП України, Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погождити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що позивач працює у ЛКП „Львівелектротранс на посаді водія тролейбуса з оплатою праці згідно штатного розпису. На підприємстві для водіїв тролейбуса встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Статтею 13 Закону України „Про Державний бюджет України на 2012р. установлено мінімальну заробітну плату з 1 січня - 1073грн., на підставі якої підлягали перегляду тарифні ставки у ЛКП „Львівелектротранс. Наказом ЛКП „Львівелектротранс №54 від 20.02.2012р. на період подолання фінансових труднощів відтерміновано застосування норм оплати праці для всіх працівників структурних підрозділів підприємства (крім низькооплачуваних) визначені Законом України „Про державний бюджет України на 2012рік та наказано застосувати з 01.07.2012р. мінімальну заробітну плату -1073грн. тобто через шість місяців. Наказ видано на підставі пункту 1.1.8 Галузевої угоди на 2010-2012р., пункту 5.2. Колективної угоди ЛКП „Львівелетротранс на 2011-2013 роки. В порушення вимог ст. 14 ЗУ „Про оплату праці, яка передбачає, що норми колективного договору, які допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більше як шість місяців, а також аналогічного положення п.1.1.8. Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі „Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012р. та ч.2 ст.97 КЗпП України, відповідач -ЛКП „Львівелектротранс по спливу шести місяців з 01.07.2012р. не провів розрахунок тарифних ставок з мінімальної заробітної плати 1073грн., та проводив позивачу оплату праці у липні і серпні 2012р. по тарифних ставках з розрахунку мінімальної заробітної плати в розмірі 1004грн. Розмір тарифної ставки позивача у період липень-серпень 2012р. був меншим ніж передбачалося умовами галузевої угоди, а саме вини відповідача ЛКП „Львівелектротранс, що потягло недоплату йому заробітної плати за період липень-серпень на 400,82 грн. за вказані місяці. Розрахунок суми заборгованості по заробітній платі виходячи із погодинної тарифної ставки позивача протягом липня-серпня 2012р. в розмірі 14,67грн. із врахуванням встановленого коефіцієнту для водіїв тролейбуса 1,9 відповідають умовам Галузевою угоди з додатками, не оспорюються відповідачем. Зі змісту галузевої угоди, випливає, що сторони визнали угоду як чинний правовий акт, на підставі якого здійснюється регулювання трудових відносин та соціально-економіних питань в житлово-комунальному господарстві, а прийняті сторонами зобовязання та норми поширюються на всіх найманих працівників та роботодавців, що перебувають у сфері дії суб'єктів угоди і є обов'язковими для виконання. Відповідно до п.1.1.3 галузевої угоди, мінімальна тарифна ставка за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду - у розмірі не менше 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Згідно п. 1.1.8 галузевої угоди, на період подолання фінансових труднощів, але не більш як шість місяців підприємством можуть застосовуватись норми оплати праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою та регіональними угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці. Як вбаається із розрахунку недорахованої заробітної плати за роботу в нічний час, позивачу у період з 25 серпня 2011 р. по травень 2013 р. включно відповідачем нараховувалось 30% від тарифної ставки, замість належних 35%, як це передбачено генеральною угодою. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст.ст. 21,22 ЗУ "Про оплату праці" та п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року, роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погвршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В обгрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у 1000грн., однак всупереч нормам ст.60 ЦПК України такі вимоги позивачем не доведено. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з ушкодженням здоров»я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім»ї. Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд допускає можливість заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача, проте оцінює її у розмірі значно меншому ніж заявлено у позові.

Outcome: partial