Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-16 00:00:00

18 липня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом пред'явленим до відповідача [PERSON] в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок площею 44,8 кв.м., розташований в [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач аргументував тим, що 11.05.2000 року між ним та відповідачем через Універсальну товарно-сировинну біржу було укладено договір №264 купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими до нього надвірними спорудами та будівлями розташованого в [ADDRESS]. 23.05.2000 право власності на будинок було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. У квітні 2013 року він вирішив укласти цивільно-правову угоду з приводу вказаного будинку, однак це йому зробити не вдалося оскільки договір не був посвідчений нотаріально. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, у зв'язку із станом здоров'я, що унеможливлює оформлення за ним права власності на вказане нерухоме майно. Позивач також направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився проте направив до суду заяву в якій вказав, що визнає позовні вимоги позивача не заперечує в їх задоволенні, а також просить справу слухати без його участі в судовому засіданні. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступного висновку. 11.05.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 44,8 кв.м., з прилеглими до нього будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір укладався на Універсальній товарно-сировинній біржі за №264. 23.05.2000 року право власності на вказаний будинок було зареєстровано у бюро технічно інвентаризації, про що було внесено запис за №4786. Статтею 227 ЦК УРСР (1963 р., що діяв на час укладення договору) визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.657 ЦК України (нині діючого) договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна (предмету спору) не було посвідчено нотаріально позивач 21 травня 2013 року звертався до суду із цивільним позовом про визнання такого договору дійсним, але оскільки підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, позивач визначив ст.220 ЦК України, в задоволенні позовних вимог останньому було відмовлено, оскільки в роз'ясненнях, даних у абзаці 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено, що «вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін», аналогічні роз'яснення надавав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4/-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Проте на ряду з вищевикладеним стаття 328 ЦК України наголошує на тому, що право власності набувається на підставах які не заборонені законом, а також вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене суд вбачає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача оскільки ним з відповідачем була досягнута взаємна домовленість на оплатну передачу об'єкту нерухомості, позивач передав кошти відповідачеві, а той віддав у власність іншій особі (позивачеві) нерухоме майно. Така угода була відкритою і законною, тобто не суперечила нормам діючого законодавства. Недотримання належної форми правочину не може в даному випадку бути підставою у позбавленні позивача права володіти і розпоряджатись належним майном, адже таке майно було здобуто у передбаченому законом порядку, відповідно взаємної домовленості між позивачем (покупцем) та відповідачем (відчужувачем). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved