Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання домашньої угоди від 25.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] дійсною на куплю-продаж 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 11.12.2000 року співвласниця 57/100 частини будинку [ADDRESS] [PERSON],підписала нотаріально завірену заяву про відмову у привілейному праві купівлі 43/100 частини будинку,яка належала [PERSON] 43/100 частина домоволодіння належала [PERSON] на правах приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.07. 1994 р., затвердженого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А.,та зареєстровано в реєстрі за № 2-2799. 13.11.2000р. між [PERSON] та [PERSON], в приміщенні ріелтерської фірми ООО «Інфосервис», яка вела цю угоду, був оформлений договір про завдаток та [PERSON] передав 1400 гр. завдатку відповідачу. За цим договором вони зобов'язувалися до 25.11.2000 р. скласти договір купівлі-продажу будинку. Цей договір підписали ще як свідки рієлтери [PERSON],та [PERSON] Та, в останній день цієї угоди, 25.11.2000 р. у [PERSON] не було всіх необхідних документів /справки-характеристики з БТІ/для складання договору купівлі-продажу в нотаріуса, а для її отримання не було часу у відповідача, оскільки він повинен був виїжджати на постійне місце проживання до Германії із сім'єю, а як свідчить квитанція замовлення з МБТІ від 14.11.2000р. , виклик інспектора за адресою для проведення інвентаризації призначався на 05.01.2001 року. Тому вони склали договір домашньої угоди, та він видав йому генеральну довіреність на повне розпорядження нерухомим майном та його переоформленням на будь-кого. Ця домашня угода була підписана сторонами при свідках - [PERSON] та [PERSON], а «Доручення» посвідчене приватним нотаріусом [PERSON] Буквально через день відповідач виїхав з сім'єю до Германії. Позивач звернувся до Дніпропетровського МБТІ з приводу оформлення майна на себе, але в нього стали вимагати ІНН власника 43/100 частини домоволодіння, якого,звісно, не було, тому МБТІ відмовило у переоформлені права власності з [PERSON] на [PERSON], а відповідач зник закордоном невідомо де. Право власності на 43/100 зареєстроване за [PERSON] та він продав по домашній угоді цю нерухомість [PERSON], який, як він вважає, має всі законні підстави вимагати суд визнати його право власності на це домоволодіння. Тому він звертається до суду із даною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. У судовому засідання третя особа [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] У відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд ухвалив заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, третю особу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2000 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений договір домашньої угоди, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS], вказаний договір був укладений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 13 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON], в приміщенні ріелтерської фірми ООО «Інфосервис»,яка вела цю угоду, був оформлений договір про завдаток та [PERSON] передав 1400 гр. завдатку відповідачу. За цим договором вони зобов'язувалися до 25.11.2000 року скласти договір купівлі-продажу будинку. Однак, як зазначив позивач в позовній заяві, в останній день цієї угоди, 25 листопада 2000 року у [PERSON] не було всіх необхідних документів /справки-характеристики з БТІ/для складання договору купівлі-продажу в нотаріуса, а для її отримання не було часу у відповідача, оскільки він повинен був виїжджати на постійне місце проживання до Германії, а як свідчить квитанція замовлення з МБТІ від 14.11.2000 року, виклик інспектора за адресою для проведення інвентаризації призначався лише на 05 січня 2001 року, тому вони склали договір домашньої угоди, та [PERSON] видав генеральну довіреність на повне розпорядження нерухомими майном та його переоформлення на будь-кого. Новий строк для укладання угоди сторонами не узгоджувався Як вбачається з викладеного, вищевказані правовідносини між сторонами виникли у 2000 році, тобто на час дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який і слід застосовувати під час вирішення даного спору. Згідно ст.227 ЦК УРСР (1963р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Так, згідно ст.47 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, сторонами недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення зазначеного договору, а також не доведено повного або часткового виконання цього договору, крім того новий строк для укладання угоди сторонами не узгоджувався. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання домашньої угоди від 25.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] дійсною на куплю-продаж 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS], слід відмовити, На підставі викладеного,

Outcome: dismissed