Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що 31 січня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 10600 грн. та 11 800 грн., про що надав відповідні боргові розписки та отриманні грошові кошти зобов'язувався повернути до 31.02.2012 року. Вказував на те, що в обумовлений в договорі строк відповідач не повернув позичені ним грошові кошти, у зв'язку з чим позивач неодноразово звертався до нього з вимогами-претензіями на які відповідач належним чином не відреагував та на момент звернення позивача з позовом до суду грошових коштів не повернув. Окрім того, вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за порушення ним грошового зобов'язання у відповідності до ст. 625 ЦК України та сплатити йому інфляційні витрати та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики з врахуванням інфляційних витрат та 3% річних в розмірі 23617,87 грн. та судовий збір. Позивач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справ за адресою місця реєстрації. Причини своєї неявки суду не повідомили і не подали заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, судом встановлено, що 31 січня 2012 року між позивач та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 10600 грн., позикодавець зобов'язаний передати позичальнику зазначену суму в строк до 31.02.2012 року та за бажанням позичальника сума позики може бути повернута достроково або повертатися частинами, але не пізніше зазначеного строку (а/с 7). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавця дві розписки датовані 31.01.2012 року та 23.02.2012 року, відповідно до яких відповідач отримав у позивача позику в сумі 10600 грн. та 11800 грн., а всього 22400 грн. (а/с 22). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з вимоги-претензії №1 про повернення боргу, позивач звертався до відповідача з досудовою пропозицією врегулювати спір та вимогою повернення суми заборгованості, проте відповідач належним чином не відреагував на вказану вимогу та суму позики не повернув (а/с 9). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики та борговою розпискою в розмірі 22400 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати за період невиконання грошового зобов'язання з розрахунку добутку суми боргу та індексу інфляції за період прострочення виконання зобов'язання, поділеного на 100, таким чином сума заборгованості з урахуванням інфляційних витрат за період з березня 2012 року по липень 2013 року (534 дні) становить 22624,86 грн. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 993,01 грн., оскільки відповідно до розрахунку 3% річних доданого позивачем до позовної заяви, останній проведений не на суму простроченого грошового зобов'язання в розмірі 22400 грн., а на суму 22624,86 грн., яка включає в себе суму нарахованих інфляційних витрат за весь період прострочення виконання зобов'язання, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої три проценти річних нараховуються від простроченої суми. Таким чином, розмір 3% річних на суму основної заборгованості за договором позиви та борговою розпискою становить 983,15 грн., виходячи з наступного розрахунку - 22400 Х 3 Х 534/365/100. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу в розмірі 23608,01 грн., яка складається з суми основного боргу за договором позики від 31.12.2012 року та борговою розпискою від 23.02.2012 року, інфляційних витрат та 3% річних від суми основної заборгованості. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір стягується в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 236,08 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial