Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 20.07.2011 року працював у Фонді соціального захисту інвалідів на посаді начальника відділу контрольно-ревізійної роботи, пізніше на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту. 08 липня 2013 року позивач був звільнений з роботи у звязку з прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки стверджує, що перебував у погодженій додатковій оплачуваній відпустці за ненормований робочий день за 2012 рік, яку погодив з керівництвом. Крім того, сама процедура звільнення відбувалася з порушенням норм чинного законодавства. Посилаючись на викладене, позивач просить суд поновити його на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту у Фонді соціального захисту інвалідів та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, просив суд його задовольнити з викладених у заяві підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував на підставі того, що надання відпустки позивач не погодив з директором, самовільно покинув робоче місце. Таким чином позивач вчинив прогул, чим завдав шкоди відповідачу. Звільнення позивача відбулося у повній відповідності з діючим законодавством. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити. Третя особа в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Позивач з 20.07.2011 року працював у Фонді соціального захисту інвалідів на посаді начальника відділу контрольно-ревізійної роботи, пізніше на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту (а.с. 12-13). 21.06.2013 року написав заяву про надання йому частини додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за 2012 рік терміном на три дні (а.с.14). Згідно Графіку відпусток на 2013 рік позивачу визначено період надання щорічної додаткової відпустки на вересень 2013 року (а.с. 53). Не погодивши додаткову відпустку з директором організації, позивач покинув робоче місце та не зявлявся у Фонді три дні, що підтверджується актами про відсутність на робочому місці від 25.06.2103 р., від 26.06.2103 р., від 27.06.2103 р. (а.с. 56-58). В службовій записці на імя директора від 08.07.2013 року позивач пояснив, що відпустку просив для зустрічі з однокурсниками (а.с. 15). 08.07.2013 року Наказом №77-к позивача звільнено з роботи (а.с. 10), попередньо провівши засідання профспілкового комітету (а.с. 64). Відповідно до п.4. ч.1 ст.40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу є прогул без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). Водночас не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має субєктивне право на її одержання в точно визначений строк, а власник незаконно відмовив у наданні відпустки. Згідно ст. 8 ЗУ «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Черговість надання відпусток, в тому числі і додаткових, відповідно до норм ст. 79 КЗпП України, ст. 10 ЗУ «Про відпустки», визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації і доводяться до відома працівників. Позивач особисто ознайомлювався з таким Графіком, про що свідчить його підпис (а.с. 54). Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень самого позивача, заяву про позачергове надання йому частини відпустки з керівництвом організації погоджено не було. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). В судовому засіданні встановлено, що позивач без погодження з керівництвом відповідача самовільно використав додаткову відпустку, що в розумінні ст. 40 КЗпП є прогулом. Прогул є дисциплінарним порушенням, а тому власником підприємства або уповноваженим ним органом на працівника може бути накладено одне з дисциплінарних стягнень, передбачене ст.147 КЗпП України, а саме догана або звільнення. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору у звязку з прогулом, може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідачем було видано Наказ про звільнення позивача, який погоджено з профспілковим комітетом. Як вбачається з матеріалів справи, наказ позивач не оскаржував. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відмовляючи в задоволенні позову суд враховує також ту обставину, що власника організації не було підстав для обовязкового надання додаткової відпустки [PERSON], встановлених ст. ст. 13 161 КЗпП ( відпустка у зв'язку з навчанням, творча відпустка, відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Зустріч випускників начального закладу не є підставою для обовязкового надання додаткової відпустки працівнику, а тому надається відповідно графіку відпусток, а в строк, що не відповідає графіку на розсуд власника підприємства, установи, організації. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed