Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Позивач, його представник на задоволенні позову наполягали. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 13.02.2007р.; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на ? частину домоволодіння [ADDRESS]; копія рішення Ренійського районного суду від 10.04.2007р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.04.2006р., оформленого на [PERSON] на іншу ? частину домоволодіння [ADDRESS]. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON], зазначивши, що 13.02.2007 р. між ним та відповідачкою [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] за 20000 грн. 13.02.2007 р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на житловий будинок із надвірними спорудами. Пізніше позивач дізнався, що відповідачка на момент укладення договору була власником тільки ? частини вищевказаного нерухомого майна, інша ? частина будинку на той час рахувалася оформленою на ім'я [PERSON] (чоловіка відповідачки, який помер [INFO]). Позивач звертався до власника будинку із вимогою про належне засвідчення договору про купівлю-продаж будинку, але у зв'язку із матеріальними труднощами зробити це не надалося можливості. Рішенням Ренійського районного суду від 10.04.2007р. за відповідачкою в порядку спадкування було визнано право власності на ? частину спірного житлового будинку після смерті чоловіка - [PERSON] Після вчинення правочину позивач організував догляд за придбаною нерухомістю, сплачує всі необхідні комунальні платежі, мешкає разом із родиною у придбаному будинку. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивача про зустріч не реагує. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе, позивачу було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі - позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], він не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження іншої ? частини нерухомості (що належала її померлому чоловіку). Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає. Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивач купив житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] за 20 000 грн. 13.02.2007 р. позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачу документи на житловий будинок. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Пізніше з'ясувалося, що відповідачка на той час не мала права на відчуження ? частини нерухомості, так як не була її власником. Право власності щодо цієї частини нерухомості вона набула лише тільки за рішенням Ренійського райсуду від 10.04.2007р. в порядку спадкування. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до відповідачки, однак вона від посвідчення договору ухиляється. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на житловий будинок на себе позивачу було роз'яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину заселився у будинок, мешкає там по теперішній час, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються договором купівлі-продажу від 13.02.2007 р. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачкою не сприймаються. Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON], мешканцям с. Плавні відомо, що спірний будинок [PERSON] купив у [PERSON] Купив десь у 2007 році, одразу ж заселився із своєю родиною туди, хазяйнує там, робить ремонти, слідкує за станом будинку. [PERSON] свідок там не бачив, знає теперішніх хазяїв. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов'язки власника - [PERSON] щодо житлового будинку та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за позивачем як добросовісним набувачем.

Outcome: approved