Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-27 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров’я при виконанні трудових обов’язків внаслідок трудового каліцтва. В обгрунтування позову послався на те, що протягом 1976-1996 років працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» по професіях: підземний гірничий робітник очисного вибою, машиніст гірничих машин. 05.03.1996 року працюючи на шахті №7 «Великомостівська» машиністом гірничовиймальних машин, з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого останньому травмувало обличчя. В результаті перенесеної травми в позивача значно погіршився стан здоров’я. 16.08.1996 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України. Довідкою МСЕК від 15.08.1996 року позивачу вперше встановлено II групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, 80% втрати професійної працездатності. Згідно з довідкою МСЕК від 24.06.2003 року останньому встановлено безтерміново II групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та 70% втрати професійної працездатності. 13.08.2013 року представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому посилаючись на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що внаслідок травми, отриманої на шахті постійно змушений лікуватися, шахта жодних коштів на лікування не виділила. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю та пояснив, що нещасний випадок з позивачем стався по вині останнього. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, з’ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач 27.07.1976 року прийнятий підземним гірничим очисного вибою V розряду на шахту №7 «Великомостівська». 14.08.1981 року переведений машиністом гірничовиймальних машин V розряду. 01.05.1982 року переведений машиністом гірничовиймальних машин VI розряду. 03.12.1984 року переведений гірником очисного вибою V розряду. 01.08.1989 року переведений машиністом гірничовиймальних машин VI розряду. 16.08.1996 року звільнений згідно з п.2 ст.40 КЗпП України (згідно копії трудової книжки [PERSON]І.). 05.03.1996 року з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого останньому було травмовано обличчя (згідно з актом № 18 про нещасний випадок на виробництві, а.с. 7-8). У зв’язку з роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений неодноразово звертатися за медичною допомогою. Відповідно до повідомлення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області від 27.06.2013 року № 60-06-6/П [PERSON] довідкою МСЕК серії 2-18 АЕ № 020046 від 15.08.1996 року із зарахуванням з 10.07.1996 року встановлено 80% втрати професійної працездатності та II групу інвалідності у зв’язку з трудовим каліцтвом 05.03.1996 року. Довідкою МСЕК серії ЛВА-1 № 160629 від 24.06.2003 року позивачу встановлено безтерміново II групу інвалідності у зв’язку з трудовим каліцтвом. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 005338 від 24.06.2003 року останньому безтерміново встановлено 70% втрати професійної працездатності у зв’язку з трудовим каліцтвом. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв’язку з ушкодженням здоров’я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв’язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ним трудових обов’язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі – Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що підтверджують втрату ним професійної працездатності унаслідок трудового каліцтва. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності унаслідок трудового каліцтва позивачеві вперше було встановлено 15.08.1996 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої на цей час становив 1500000 крб. (Постанова Верховної Ради України № 49/96-ВР «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» від 20.02.2006 року), що відповідає розміру мінімальної заробітної плати, встановленому Указом Президента України від 25.08.1996 року № 762/96, який становив 15,00 грн., беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров’я, тяжкість трудового каліцтва, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 3000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 50000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Доводи представника відповідача стосовно відсутності вини роботодавця у виникненні нещасного випадку з позивачем на увагу не заслуговують, оскільки згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону праці» наявність вини не обов’язковою умовою виникнення у власника обов’язку відшкодувати потерпілому моральну шкоду за наявності причинного зв’язку між небезпечними або шкідливими умовами праці, у яких працював позивач, та його моральною втратою.

Outcome: partial