Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-22 00:00:00

У січні 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до Макіївської міської ради, із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - Першої Макіївської державної нотаріальної контори та [PERSON] "Про встановлення факту належності майна на праві власності та визнання права власності", на обґрунтування якої позивачі зазначили, що 16 лютого 1968 року дідусь [PERSON] - [PERSON] отримав ордер на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], - для проживання сім'ї із п'ятьох чоловік, а саме: [PERSON] - основного наймача, [PERSON] - дружини, [PERSON] - дочки, [PERSON] - батька та [PERSON] - мати. Згодом батьки дідуся - [PERSON] та [PERSON] померли і в квартирі залишилися проживати дідусь позивача [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] - [PERSON], вона [PERSON] та мати позивача [PERSON] - [PERSON] Потім [PERSON] та позивач - [PERSON] у 1979 році зареєстрували розірвання шлюбу, поділили квартиру та особові рахунки і продовжували виплачувати вартість квартири. Згідно довідок ОСББ «Прогрес» [PERSON] та [PERSON] у 1982 році були повністю сплачені платежі за квартиру. Після сплати повної вартості квартири право власності на свої частки квартири кожний з них зареєстрував в БТІ міста Макіївки 19.11.1992 року. Також факт належності майна на праві власності підтверджується листом КП «БТІ міста Макіївки» від 04.12.2012 року № 1/35-07-2056, із якого вбачається, що згідно реєстраційних даних КП «БТІ міста Макіївки» за [PERSON] зареєстровано право власності на частину кооперативної квартири /спільного заселення, житловою площею 9 м2/, яка розташована за адресою: [ADDRESS], - на підставі довідки про виплату квартири від 18.11.1992 року. Після народження позивача [PERSON] та її брата [PERSON], їх мати прописала їх у зазначену вище квартиру і вони там постійно проживали. Їх мати - [PERSON] 17.06.1975 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Потім 30.03.1981 року вона зареєструвала розірвання шлюбу з [PERSON] і 12.05.1981 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на [PERSON]. У [INFO] вона померла. [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] - [PERSON] Таким чином після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із двох кімнат загальною площею 39,6 м2 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] після його смерті залишилась проживати в цій квартирі. Її брат - третя особа - [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не звертався, спадщину приймати не бажає, у 1997 році поїхав з квартири і мешкає за іншою адресою. У 2004 році [PERSON] звернулася до Першої Макіївської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але оформити спадщину не змогла, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, що є перешкодою для оформлення спадщини. Отримати дублікат правовстановлюючого документу вона не може, оскільки він видається тільки власнику майна, тобто її дідові, а останній у 2004 році помер. Крім того, позивачем [PERSON] також було втрачено правовстановлюючий документ на вищезазначену квартиру і тому на сьогоднішній день вона також не може розпорядитись належним їй майном. Просили встановити факт належності на праві власності померлому [PERSON] двох кімнат площею 39,6 м2 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на зазначені вище дві кімнати квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; встановити факт належності на праві власності [PERSON] однієї кімнати загальною площею 17,5 м2 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]; та визнати за [PERSON] право власності на зазначену вище кімнату /а. с. 2 - 3/. Позивачі [PERSON] та [PERSON], а також представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], що діяв на підставі Договору про надання адвокатських послуг в цивільній справі від 10.02.2013 року, укладеного між ним та [PERSON], та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER], виданого 02.11.2011 року на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 47, у судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи сповіщені своєчасно та належним чином, надали сумісну письмову заяву, зареєстровану за вхідним № 22840/13-вх від 23.10.2013 року, про розгляд справи за їх відсутності з урахуванням того, що свої позовні вимоги вони підтримують у повному обсязі та не заперечують проти ухвалення заочного рішення у цій справі /а. с. 80, 81, 95/. Представник відповідача Макіївської міської ради у судове засідання неодноразово не з'являвся, про місце та час розгляду справи сповіщався своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки не повідомляв, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про місце та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином, надав заяву, зареєстровану за вхідним № 3463/13-вх від 19.02.2013 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності з урахуванням того, що вважає позовні вимоги такими, які необхідно задовольнити /а. с. 33/. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача - Першої Макіївської державної нотаріальної контори - у судове засідання теж не з'явився, про місце та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином, надали судові лист, зареєстрований за вхідним № 6526/13-вх від 22.03.2013 року, в якому просили справу розглянути у відсутність їх представника, ухваливши судові рішення згідно зібраних доказів /а. с. 48/. Відповідно до приписів частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивачів, представника позивача [PERSON], третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача та представника третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача свідчать їх відповідні заяви та лист, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Крім того, згідно норми права, що міститься в частині 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач /а. с. 90/. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які позивачі посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, - суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно свідоцтва про одруження /серії [NUMBER]/, виданого 23.12.2002 року Макіївським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1556 /а. с. 6/. Зазначений шлюб було розірвано 05.10.2004 року Макіївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 417, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу /серії [NUMBER]/ від 05 жовтня 2004 року /а. с. 7/. Зі свідоцтва про народження /серії [NUMBER]/, виданого міським ЗАГС міста Мурманськ убачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] /а. с. 8/. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу /серії [NUMBER]/ шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25 травня 1979 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 206. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєні прізвища "[PERSON]" та "[PERSON]" /а. с. 15/. Згідно довідки про укладення шлюбу № 309 від 12.11.2002 року, в архіві відділу ЗАГС Шатурського району ГУЗНС Московської області по Дмитрівській с/р мається запис акту про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] № 38 від 11.10.1979 року. Після укладання шлюбу подружжю присвоєні прізвища [PERSON] та [PERSON]. Вищезазначений шлюб розірвано /а. с. 24/. З довідки начальника Центрально-Міського відділу реєстрації актів громадянського стану міста Макіївки Донецької області від 15.01.2007 року вбачається, що 17.06.1975 року в Центрально-Міського відділі реєстрації актів громадянського стану міста Макіївки Донецької області зареєстровано одруження [PERSON] та [PERSON], які після одруження обрали прізвище «[PERSON]». Шлюб розірвано Автозаводським відділом ЗАГС міста Набережні Челни 02.06.1982 року, запис акта № 674 /а. с. 10/. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу /серії [NUMBER]/ шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30 березня 1981 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 88. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєні прізвища "[PERSON]" та "[PERSON]" /а. с. 11/. Згідно свідоцтва про укладання шлюбу /серії [NUMBER]/, виданого 13.04.2001 року Димитрівською міською радою Шатурського району Московської області, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб 12.05.1981 року, про що складено запис акту про укладення шлюбу № 08. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловіку та дружині - [PERSON] /а. с. 9/. Свідоцтвом про народження /серії [NUMBER]/, виданим 28.12.1983 року Відділом ЗАГС Центрально-Міського району міста Макіївки підтверджується факт народження [PERSON] [INFO], про що в книзі реєстрації актів про народження 28.12.1983 року зроблено запис за № 1469. Її батьками у графі мати зазначено [PERSON], а в графі батько - [PERSON] /а. с. 13/. Згідно свідоцтва про смерть /серії [NUMBER]/, виданого 28.04.1999 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Макіївки, [PERSON] померла [INFO], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 878 /а. с. 24/. Згідно свідоцтва про смерть /серії [NUMBER]/, виданого 18.03.2004 року Макіївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] помер [INFO], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 699 /а. с. 14/. Згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /заповіти/спадкові договори/ № 34280807, наданої 14.06.2013 року о 15:23 Першою Макіївською державною нотаріальною конторою /параметри пошуку [PERSON]/, за вказаними параметрами запиту інформація у Спадковому реєстрі відсутня /а. с. 61/. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину/ № 34280788, наданої 14.06.2013 року о 15:23 Першою Макіївською державною нотаріальною конторою /параметри запиту [PERSON]/, за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі знайдено таку інформацію: заведено спадкову справу, зареєстровану у спадковому реєстрі за № 3234048 /номер у нотаріуса № 18/, яка заведена 27.01.2004 року та зберігається у Великобурлуцькій державній нотаріальній конторі Харківської області /а. с. 62/. З ордеру № 59 від 16.02.1968 року, виданого виконавчим комітетом Макіївської міської ради депутатів трудящих, вбачається, що [PERSON] з сім'єю у складі чотирьох чоловік /[PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - батько та [PERSON] - мати/ мають право зайняти три кімнати у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] /а. с. 19/. Згідно Домової книги, у квартирі [ADDRESS], зареєстровані /прописані/ [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а. с. 16 - 18/. Відповідно до довідки голови ОСББ № 47 «Прогрес» Соловйової Л. А., [PERSON] належить квартира, загальною площею 17,5 м2, яка складається з 1-ї кімнати квартири [ADDRESS] /а. с. 4/. З довідки голови ОСББ № 47 «Прогрес» Соловйової Л. А., вбачається, що [PERSON] належить квартира, загальною площею 39,6 м2, яка складається з 2-х кімнат квартири [ADDRESS] /а. с. 5/. Згідно повідомлення начальника КП «БТІ міста Макіївки» від 04.12.2012 року № 1/35-07-2056 вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на частину кооперативної квартири /спільного заселення, житловою S = 9,00 м2/, яка розташована за адресою: [ADDRESS], - на підставі довідки про виплату вартості квартири від 18.11.1992 року /а. с. 12/. Відповідно до відомостей, що містяться в технічному паспорті, виготовленому 29.07.2013 року ТОВ "Міське БТІ" на квартиру [ADDRESS], власником зазначеного домоволодіння ніхто не зазначений /а. с. 86/. З листа директора ТОВ "Міське БТІ" від 31.07.2013 року вбачається, що інвентаризаційна вартість на 19.07.2013 року квартири [ADDRESS], - складає 55428,00 гривень /а. с. 89/. Під час розгляду позовної заяви [PERSON] та [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на положення пункту п'ятого частини другої статті 234 та частини першої статі 256 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. У свою чергу, як випливає із змісту роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно до роз'яснень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та /або/ за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Тотожні за своїм юридичним змістом роз'яснення містяться також у пункті 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24 - 753/0/4 - 13 від 16 травня 2013 року. Із змісту позовних вимог [PERSON] та [PERSON] убачається, що вони, окрім встановлення факту належності нерухомого майна на праві власності, також просять суд визнати за ними право власності на відповідне майно, тому подана ними позовна заява підлягає розгляду у порядку позовного провадження. Згідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Виходячи з того, що [PERSON] помер [INFO], то виниклі спадкові відносини повинні регулюватись нормами Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року. Так, відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 3.1. свого Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту такої державної реєстрації. З огляду на положення частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями пункту 1 частини першої статті 4 зазначеного вище Закону передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно. При цьому, розглядаючи спірні правовідносини, суд враховує положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", котрі передбачають, що права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. У свою чергу, на дату отримання [PERSON] та [PERSON] у користування спірного нерухомого майна державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як убачається із змісту позовної заяви та досліджених судом обставин, позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються, що правовстановлюючим документом на спірне нерухоме майно є довідка про виплату вартості квартири. При цьому, оцінюючи належність правовстановлюючих документів, суд виходить із чинних на той час положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, та Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, затвердженого Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Правовий аналіз положень, які містяться у наведених вище нормативно - правових актах, дає підстави дійти суду до висновку, що чинне на час отримання [PERSON] та [PERSON] у користування спірної квартири законодавство України не передбачало такого виду правовстановлюючого документу як довідка про виплату вартості квартири. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При цьому, відмова з боку нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину є підставою для визнання таких дій незаконними у судовому порядку, а не підставою для звернення з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності, суд виходить з правової підстави, на яку посилаються позивачі, а саме статтю 392 Цивільного кодексу України. Так, з огляду на положення частини першої статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на приписи зазначеної норми права, вона підлягає застосуванню у разі, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником, та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку. У свою чергу, позивачі [PERSON] та [PERSON] у ході судового розгляду справи не довели суду, який документ засвідчував право власності [PERSON] і [PERSON] на нерухоме майно у вигляді квартири за [ADDRESS]. Крім того, позивачами не було доведено факт втрати власниками зазначеного нерухомого майна відповідного правовстановлюючого документу на нього, застосування ними відповідних заходів для відновлення цього документу та підтвердження неможливості його відновлення в передбаченому законом порядку із зазначенням відповідних причин. Як убачається з роз'яснень, що містяться у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. При цьому, суд також враховує роз'яснення, котрі містяться у пункті 3.3. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якими передбачено, що після набуття чинності Цивільним кодексом з 01 січня 2004 року встановлення факту володіння особою будинком на праві власності в порядку окремого провадження не допускається. Таким чином, не підлягає застосуванню судами пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», яким передбачено встановлення факту володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо власником було втрачено правовстановлюючий документ на цей будинок і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. Крім того, розглядаючи вимоги позивача [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку його спадкування суд виходить з того, що однією з необхідних умов для задоволення таких позовних вимог є прийняття спадкоємцем спадщини. Але, як убачається з досліджених судом витягів /інформаційних довідок/ з спадкового реєстру після смерті спадкодавця [PERSON], померлого [INFO], жодна з осіб, у тому числі [PERSON], з заявою про прийняття спадщину у встановленому законом порядку не зверталась. Посилання позивача [PERSON] на фактичне прийняття спадщини відповідно до положень статті 1268 Цивільного кодексу України може бути лише підставою для встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності Цивільним кодексом України /після 01 січня 2004 року/, а не підставою для визнання права власності на спадкове майно /Пункт 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»/. У свою чергу, будь - які рішення про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини суду, з боку позивача [PERSON], надані не були. Таким чином, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Отже, наведені вище норми права, з урахуванням досліджених судом обставин справи, є підставою для відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] як спадкоємцем та [PERSON] як власником нерухомого майна у вигляді квартири за [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed