Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з 05 травня 2009 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в якому мають дочку – [PERSON], [INFO]. Він не заперечує проти проживання дитини із матір`ю. Шлюб у сторін перший і зареєстрований виконкомом Шишковецької сільської ради Кіцманського району Чернівецького області, актовий запис № 03. Подружні стосунки не підтримують через постійні конфлікти та непорозуміння, він працює за кордоном і в Україні проводить не багато часу, тому просив шлюб розірвати. Окрім того, вказує, що бажає мати змогу спілкуватися з дочкою і просить встановити час спілкування з дитиною під час щорічної відпустки в Україні: протягом серпня місяця та з 25 грудня по 07 січня кожного року. Також просить зобов’язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною та надати дозвіл (який діє протягом трьох місяців) на вивезення дитини за кордон на кожну з поїздок на оздоровлення та туристичні поїздки. Позивач [PERSON] подав письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги про розірвання шлюбу визнала, просила залишити їй прізвище «Павлюк», що вбачається із змісту поданої нею письмової заяви. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню у зв”зку з визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав і оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. Стосовно заявлених вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення час спілкування з дитиною та надання дозволу на вивезення дитини за кордон, позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (част.3). У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. На підставі частини 2 наведеної норми суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивач не надав суду належні та обґрунтовані докази про те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не надає дозволу на тимчасове вивезення дитини за кордон, неогрунтовано обмежує права позивача на участь у вихованні дитини та спілкування з дитиною, а також обмежує у можливості надати дитині найкраще. Враховуючи наведене, ст.ст. 105, 112, 141, 150 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України», ст. ст. 16, 313 ЦК України,

Outcome: partial