Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного підприємства «ТФК «Актив» про стягнення сплачених коштів за нікчемним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 грудня 2012 року між ним та Приватним підприємством «ТФК «Актив», правонаступником якого є відповідач, укладено договір № 402368 з додатками (надалі - Договір). Предметом даного Договору є надання відповідачем учаснику системи послуг, спрямованих на придбання нерухомості вартості 657 000 грн. 00 коп. На виконання умов Договору позивач сплатила відповідачу 27 090 грн. 30 коп., але не зважаючи на те, що при підписанні цього Договору продавець-консультант відповідача запевняв позивача, що нерухомість він отримає протягом двох тижнів, до цього часу позивач зазначену нерухомість так і не отримав. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні Договору йому не надали достовірної та повної інформації про всі умови Договору, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є нечесною підприємницькою практикою з боку відповідача. Крім того, позивач зазначає, що переглянувши умови Договору вбачається, що відповідачем створені для позивача несправедливі та непрозорі договірні умови, в наслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві. При цьому, як вбачається з Договору позивач сплачував кошти не за саму нерухомість, а лише за можливість одержання права на купівлю нерухомості, тоді як відповідач без залучення власних коштів формував групи учасників, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на отримання позики одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності спілки клієнтів. Таким чином, діяльність відповідача являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми і наявність ознак нечесної підприємницької діяльності, а тому в силу положень чинного законодавства України укладений між сторонами Договір є недійсним. На підставі зазначеного та відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 27 090 грн. 30 коп., які були сплаченні ним за нікчемним Договором. Позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2012 року між Приватним підприємством «ТФК «Актив» та [PERSON] було укладено Договір № 402368 (а.с. 15), предметом якого є надання відповідачем, який діє від свого імені в інтересах і за рахунок позивача, системи послуг, спрямованих на придбання позивачем товару, зазначеного в Додатку № 1 до цього Договору та на Умовах, які викладені в Додатку № 2 до цього Договору (а.с. 14, 16-17). Згідно з Додатком № 1 до вказаного Договору метою позивача є отримання позики на придбання товару - нерухомості за ціною 657 000 грн. 00 коп. На даний час Приватне підприємство «Довіра Бан.К» є правонаступником Приватного підприємства «ТФК «Актив», що підтверджується довідкою наданою Головним управлінням статистики у Закарпатській області від 01 листопада 2013 року № 04.3-07/6960 (а.с. 40). Відповідно до ст. 2 зазначеного Договору відповідач зобов'язується виконувати адміністрування спілки клієнтів та вчиняти певні правочини, які сприяють виконанню умов цього Договору, та здійснювати наступні дії: сформувати Спілку клієнтів; організувати своєчасну оплату товару; організувати та проводити видачу коштів, що надає право на купівлю та отримання клієнтом товару; здійснити оплату товару для клієнта та передати його клієнту; інші послуги зазначені в умовах. Таким чином, із ст. 2 Угоди вбачається, що зобов'язання відповідача зводяться до організації та створення умов для придбання нерухомості спілки клієнтів, здійснення адміністративних процедур. Відповідно до умов, викладених у Додатку № 1 до Договору позивач повинен сплатити гарантійний внесок у розмірі 22 995 грн. 00 коп. та сплачувати в подальшому чистий внесок у розмірі 2 190 грн. 00 коп. та адміністративні витрати у розмірі 1 905 грн. 30 коп., що становить 0,29 % від вартості товару. Крім того, згідно з п. 3.1 Додатку № 2 до Договору позивач зобов'язався також сплачувати загальний або Мінімальний платіж не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця. Також, в Додатку № 2 до Договору викладені послуги, які є предметом Договору та які надаються шляхом формування спілки клієнтів Загальних умов програми «Актив», метою яких є придбання товару. Кожному клієнту присвоюється номер. Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Додатку № 2 до Договору коли чистих платежів клієнтів є достатньо, у відповідності до ст. 1 Договору, відповідач організовує захід, що проводиться щомісячно, на якому надається право отримання товару шляхом механізмів, передбачених цими загальними положеннями. Як вбачається із ст. 4 Додатку № 2 відповідач щомісячно самостійно організовує та проводить організацію видачі коштів, а право на отримання позивачем товару, який є нерухомістю, залежить від розміру чистих платежів клієнтів і внесення коштів самим позивачем. Відповідно до ст.ст. 4-5 Додатку № 2 в процесі отримання позики перевага надається клієнту, який оформив заяву з найбільшою сумою платежів, та не приймають участі ті клієнти, які не виконують своїх зобов'язань, передбачених Договором та Додатками до нього. Автоматично позачергове право на отримання позики має клієнт, що оплатив авансом 30 (тридцять) відсотків від вартості товару, зазначеного в Додатку № 1 до Договору, та не має заборгованості по сплаті загальних платежів. Тобто, з даного Договору вбачається, що надання права на отримання товару клієнтом відповідач здійснює на власний розсуд, право на купівлю нерухомості мають не всі клієнти, а тільки ті, які зробили найбільшу суму платежів. При цьому, Договір не містить строків та (або) термінів отримання клієнтами товару, не передбачає будь-якої відповідальності відповідача за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання товару клієнтом навіть у разі повної оплати його вартості. Таким чином, відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача схему визначення одного лише права на отримання нерухомості через механізми: сплати чистих внесків, адміністративних витрат, загальних або мінімальних платежів, пропозиції авансових внесків. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначена підприємницька практика є такою, що вводить в оману, оскільки під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. При цьому, зі змісту Договору також вбачається, що відповідач покладає на клієнтів придбання нерухомості їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Зазначений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, включено в умови самої угоди. Положеннями ст. 8 Додатку № 2 до Договору передбачено, що у випадку розірвання Договору за бажанням клієнта, йому повертаються лише раніше сплачена клієнтом частина вартості товару за мінусом десяти відсотків, протягом 60 (шістдесяти) банківських днів. При цьому, відповідач не відшкодовує клієнту сплачені ним гарантійний платіж, внесок 3 (три) чистих внески та адміністративні витрати ні за яких умов. Відповідно до наявних у справі квитанцій, на виконання вищевказаного Договору позивачем було сплачено відповідачу 27 090 грн. 30 коп. (а.с. 8), однак права на отримання позики для придбання нерухомості він не отримав. Отже, суд вважає, що позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, а відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи. Таким чином, суд дійшов висновку, що умови укладеного Договору порушують права позивача, як споживача, оскільки здійснені ним виплати не створюють для відповідача будь-яких обов'язків. Разом з тим, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна, або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Згідно ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яки встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Також, в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України зазначена постанова Верховного Суду України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що Договір № 402368 від 11 грудня 2012 року є таким, що містить несправедливі умови, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Тому в силу положень ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 215 ЦК України вказана угода є нікчемною та, оскільки її недійсність встановлена законом, визнання такої угоди недійсною судом не вимагається. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти, що були внесені ним за недійсним Договором у розмірі 27 090 грн. 30 коп. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Приватного підприємства «Довіра Бан.К» про стягнення сплачених коштів за нікчемним договором підлягає задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Приватного підприємства «Довіра Бан.К» судовий збір на користь держави в сумі 270 грн. 90 коп. Враховуючи викладене, на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та

Outcome: approved