Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 1 червня 2002 року вона була призначена на посаду директора Раухівського будинку культури. 8 серпня 2013 року за телефонним викликом вона прибула до кабінету голови Раухівської селищної ради, де останній вручив їй розпорядження №15 про звільнення з цієї посади на підставі ст.38 КЗпП України та запропонував їй написати заяву про звільнення саме за власним бажанням. Не погодившись з цим, їй було вручено селищним головою інше розпорядження за тим же номером 15 від 8 серпня 2013 року про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме за недостатньою кваліфікацією, яка перешкоджає виконанню розпоряджень селищного голови. Після отримання розпоряджень про звільнення вона звернулася до бухгалтерії відповідача із заявою про видачу трудової книжки, однак їй в цьому було відмовлено. Оскільки звільнення з займаної посади є незаконним, тому просить поновити її на посаді директора будинку культури, скасувати вищевказані розпорядження, стягнути за час вимушеного прогулу середню заробітну плату, моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. [PERSON] позов не визнав повністю і пояснив, що позивачка неодноразово порушувала свої обов’язки, тому на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України була звільнена з посади директора будинку культури. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.2 ч.1 та ч.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з підстав, визначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено, що наказом начальника відділу культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області №3 від 31 травня 2002 року позивачка була зарахована директором Раухівського БК з 1 червня 2002 року з випробувальним терміном до 1 вересня 2002 року і розпорядженнями №15 від 8 серпня 2013 року звільнена з цієї посади за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, та з 10 серпня 2013 року за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв’язку з недостатньою кваліфікацією, яка перешкоджає виконанню розпоряджень селищного голови (а.с.5,6,103). Відповідно до положень ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якого є працівник. З досліджених у судовому засіданні доказів убачається, що селищний голова не звертався до профспілкового комітету із письмовим поданням про розірвання трудового договору з позивачкою та не пропонував їй на іншу роботу. При вирішенні виниклого спору необхідно враховувати, що підставою для розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України є виявлення невідповідності працівника посаді, що він обіймає. Проте, якщо ж працівник, який не має документа про освіту чи досвіду трудової діяльності, був прийнятий на роботу, в подальшому він не може бути звільнений з роботи з причини відсутності документа про освіту. Положення вказаної норми закону не може бути, на думку суду, підставою для звільнення позивачки з роботи, оскільки вона закінчила заочний гуманітарний ліцей по курсу майстерності ділового спілкування та підвищувала кваліфікацію як працівник культури при училищі мистецтв ім.К.Ф. Данькевича (а.с.17,18), що не суперечить кваліфікаційним вимогам посадової інструкції директора клубного закладу, затвердженої відділом культури Березівської районної державної адміністрації Одеської області (а.с.15). Пленум Верховного Суду України у п.21 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року роз’яснив, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов’язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров’я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов’язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. У вищевказаній посадовій інструкції директора клубного закладу вказується, що для керівника клубного закладу сільської місцевості допускається середня спеціальна освіта культосвітнього напрямку, тому зазначена посадова інструкція в частині кваліфікаційних її вимог щодо освіти працівника може розповсюджуватися й на керівників клубних закладів селищ, в тому числі і на директора будинку культури селища міського типу Раухівка Березівського району Одеської області. Слід звернути увагу, що за змістом п.2 ч.1 ст.40 КЗпП підставою для розірвання трудового договору є виявлена невідповідність працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Тобто неякісне виконання роботи, неналежне виконання функціональних обов’язків можуть вважатися виявленою невідповідністю займаній посаді тільки в тому разі, коли вони спричинені недостатньою кваліфікацією, та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обов’язків. З приєднаних до справи подяк, грамот, дипломів та витягів із газет районного редакційного органу видно, що позивачка належним чином сприяла розвитку ініціативи самодіяльності населення, створювала необхідні умови для творчої діяльності клубного закладу, за що неодноразове нагороджувалась районною та обласною державними адміністраціями (а.с.19-36, 74,75). Враховуючи вищевказані роз’яснення Пленуму Верховного Суду України щодо порядку розгляду питань, пов’язаних з припиненням трудових договорів, судом не встановлено та відповідачем не надано будь-яких фактичних даних про те, що позивачка не відповідає посаді директора будинку культури чи внаслідок недостатньої кваліфікації вона не могла належно виконувати покладені на неї трудові обов’язки. Відповідно до ст.43 КЗпП суд отримав витяги з протоколів засідань профспілкового комітету та районної ради голів профкомів про відмову в дачі згоди на звільнення позивачки від посади директора будинку культури (а.с.115,120). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачка звільнена з роботи без законних підстав, а тому вона підлягає поновленню на роботі на посаді директора будинку культури. У ст.235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Законом України „Про оплату праці” №108/95-ВР від 24 березня 1995 року та ст.ст.21,94 КЗпП України встановлена ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні стосується випадків припинення трудових відносин із працівниками, які перебувають у цих відносинах на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями або окремими фізичними особами. У судовому засіданні встановлено, що середньомісячний доход позивачки становить 2266 грн. 19 коп. (а.с.16). Період вимушеного прогулу складає, тим самим, з 8 серпня 2013 року по 20 грудня 2013 року. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., то позов в цій частині підлягає частковому задоволенню з урахуванням положень ст.237-1 КЗпП та захворювань позивачки, які мали місце після її незаконного звільнення з займаній посаді (а.с.49). Документально підтверджені судові витрати, пов’язані з оплатою правової допомоги адвоката (а.с.57) слід присудити на користь позиваки.

Outcome: approved