Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до відповідача Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], внаслідок його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов зокрема житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., що складається з веранди, коридору та чотирьох житлових кімнат, що підтверджено технічним паспортом на будинок від 12.02.2008 року, виданим ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки». Ці обставини також підтверджуються довідкою виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. До кола спадкоємців першої черги спадкування, у відповідності до положень ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця), увійшла лише вона дочка спадкодавця. Наголосила на тому, що на момент смерті свого батька, вона постійно проживала з ним та протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не заявила про відмову від неї, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. У судове засідання позивач не з'явилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, однак подав суду заяви у якій просять позов задовольнити, а судовий розгляд проводити у його відсутності. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заяви про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 25.12.2001 року, Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. До складу спадкової маси увійшов зокрема житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., що складається з веранди, коридору та чотирьох житлових кімнат, що підтверджено технічним паспортом на будинок від 12.02.2008 року, виданим ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки». Ці обставини також підтверджуються довідкою виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Не зважаючи на вказане вище, спадкодавець фактично набув право власності на будинок, однак не зареєстрував його у встановленому законом порядку, через, що позивачка позбавлена змоги реалізувати своє право на спадкування через нотаріальну контору. В цьому житловому будинку проживав спадкодавець до дня своєї смерті, що зокрема підтверджено відомостями внесеними до будинкової книги. До кола спадкоємців першої черги спадкування, у відповідності до положень ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця), увійшла лише позивачка. На момент смерті [PERSON], [PERSON] постійно проживала та доглядала за ним, окрім того безперервно проживає у цьому будинку по сьогодні, ці факти підтверджені записами у будинковій книзі, відповідною відміткою у її паспорті та довідкою № 845 від 14.08.2013 року, виданою виконавчим комітетом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак, згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На додаток до наведеного ст. 392 Цивільного кодексу України зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Таким чином, з врахуванням наведеного вище, а також того факту, що позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, вона фактично набула право власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті [PERSON]

Outcome: approved