Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-31 00:00:00

В квітні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх спільної дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01.10.2011 року та до досягнення дитиною повноліття посилаючись на те, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини, хоча має таку змогу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач інколи сплачує кошти в інтересах дитини, точку зору про необхідність сплати таких коштів у позивача не питає, добровільно кошти позивачу на утримання дитини не надає. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та вказували на те, що відповідач постійно надає кошти дитині на її утримання шляхом придбання їй речей, оплати за її навчання, розвиток та лікування. Категорично відмовлялися щодо вимоги позивача надавати кошти саме позивачу на утримання спільної дитини, оскільки позивач відмовляється планувати витрати з відповідачем на дитину, відмовляється надавати підтвердження використання коштів на дитину та на момент розгляду справи питання щодо визначення місця проживання дитини фактично не визначено. Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON], яка проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні. В судовому засіданні відповідач, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог вказував на те, що він постійно утримує свою дитину шляхом придбання речей, оплати її навчання та плати за медичне обслуговування тому підстав вважати, що він не надає коштів на утримання дитини немає. Крім того зазначив, що надав своєму представнику кошти в розмірі 10 000 грн., які знаходяться на його банківському рахунку та дав розпорядження щодо їх видачі позивачу у випадку звернення позивача до нього з підтвердженням необхідності у наданні коштів. Позивач за коштами до представника відповідач не звертався. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач категорично відмовляється надавати кошти позивачу на утримання їх спільної дитини мотивуючи це тим, що вони можливо будуть витрачені не в інтересах дитини, позивач не надає відповідачу детального звіту про використання коштів та не вказує чітку суму, що необхідна на утримання дитини. Суд вважає, що інтереси дитини є пріоритетними, тому питання щодо її утримання повинно бути визначено на майбутнє в повному обсязі виходячи із матеріального стану її батьків та участі у її вихованні. Виходячи із того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у звязку з чим цілодобовий обовязок останнього полягає не тільки у його матеріальному забезпеченні, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі відповідача з нею, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач довів, що відповідач не систематично виконує належним чином батьківських обовязків по утриманню дитини, не постійно надає матеріальну допомогу, у звязку з чим, остання має бути стягнута у примусовому порядку з визначенням її конкретного розміру. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Частиною 2 ст. 191 СК України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. З позовної заяви вбачається, що позивач надсилав відповідачу листи із зазначення необхідних додаткових витрат на дитину та просив збільшити фінансування на неї однак, відповідач жодних дій з приводу сплати аліментів не вчинював, що на його думку є підставою для стягнення аліментів за минулий час. З таким висновком позивача суд погодитися не може, оскільки позивачем надано лише листи, в яких він зазначає витрати на утримання дитини та висловлює своє побажання щодо збільшення розміру грошового утримання та не вказує конкретний розмір аліментів, який необхідно сплачувати відповідачу, отже вимога про стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При цьому якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, ці витрати стягуються з другої сторони. На підставі викладеного та

Outcome: partial