Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що він з 23 січня 1958 року по 30 квітня 1987 року працював на підприємствах вугільної промисловості, у тому числі з 3 травня 1974 року по 30 квітня 1987 року в «Шахтоуправління Ровеньківське» ДП «Ровенькиантрацит» прохідником підземним. За час роботи у відповідача він набув професійне захворювання, а саме - пневмоконіоз. У зв'язку з цим йому було зроблено операцію та видалена права легеня, про що свідчить виписка з історії хвороби від 18 грудня 1989 року. Згідно висновку МСЕК від 1 березня 1990 року позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв'язку з пневмоконіозом. При повторному огляді МСЕК 20 квітня 1994 року позивачу було підтверджено втрату 60 % професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності - безстроково, про що свідчить довідка МСЕК № 150034, що у свою чергу, стало причиною її моральних страждань і не тільки внаслідок перенесеного фізичного болю (операція на легені), але й втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають нього додаткових зусиль для організації його повсякденного життя. він повинен був кардинально змінити своє щоденне життя внаслідок обмеження його фізичних можливостей, що не проходило безслідно для нього. Через втрату працездатності він був змушений систематично лікуватися і лікарнях, санаторіях, більшість за свій рахунок. Останнім часом стан його здоров'я погіршився, а саме йому не вистачає повітря та важко дихати, через що він погано засинає вночі, іноді відчуває нестерпні позови до кашлю, що призводить до того, що він просинається серед ночі та тривалий час не може заснути, а зранку дуже погано себе почуває. Постійний прийом ліків, нестача коштів на лікування, до фізичного болю додаються ще й душевні страждання від свого безсилля і безсилля ліків допомогти йому позбавитися цього болю, або полегшити страждання. Він постійно відчуває дискомфорт в особистому житті. Просив стягнути з Державного підприємства «Ровенькиантрацит» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн. 21 травня 2013 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з Державного підприємства «Ровенькиантрацит» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн. та судовий збір в розмірі 400 грн. В судовому засіданні позивач та його представник за довіреністю позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з необґрунтованістю та у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 23 січня 1958 року по 30 квітня 1987 року працював на підприємствах вугільної промисловості, що підтверджується копією його трудової книжки (ар.с. 4-5) В шахтоуправлінні «Ровеньківське», яке згодом стало відноситись до ДП «Ровенькиантрацит» [PERSON] працював з 3 травня 1974 року по 30 квітня 1984 року. Як убачається з виписки з історії хвороби [PERSON], він з 22 листопада 1989 року по 18 грудня 1989 року знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом : антрасилікоз легенів, силікома н/долі правої легені (ар.с. 9). 1 серпня 1990 року [PERSON] оглядом ВТЕК було встановлено 60 % втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання пневмоконіоз (ар.с. 6). Згідно виписці з акту огляду ВТЕК [PERSON] 20 квітня 1994 року, йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності з 1 квітня 1994 року у зв'язку з профзахворюванням пневмоконіоз безстроково (ар.с. 7). Відповідно до довідки МСЕК від 20 квітня 1994 року, з 1 квітня 1994 року [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності безстроково, у зв'язку з профзахворюванням (ар.с. 8). З копії амбулаторної карти [PERSON] вбачається, що він у зв'язку із наявним у нього захворюванням багаторазово звертається за медичною допомогою (ар.с. 12-45). Відповідно до ст. 9 ЦК України ( 2003 року) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Пунктом 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України встановлено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Разом з тим, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Як було встановлено в судовому засіданні та вказано у позові [PERSON], вперше 60 % втрати професійної працездатності було встановлено позивачу 1 березня 1990 року та підтверджено втрату 60 % працездатності при повторному переогляді - 20 квітня 1994 року, а також 20 квітня 1994 року [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності від професійного захворювання. Тому саме з того часу у позивача виникло право для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2003 року) встановлено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає, що при вирішенні цієї справи слід керуватися законами та нормативними актами, які діяли під час виникнення правовідносин. Так, відповідно до ст. 440 ЦК України (1963 року), шкода, завдана особі або майну громадянина, а також шкода, завдана організації, підлягає відшкодування особою, яка завдала шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Відповідно до ст. 456 ЦК України (1963 року), у разі завдання громадянину каліцтва або іншого пошкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальний за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному обсязі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам його сім'ї або особам, які перебувають на його утриманні) єдино разову допомогу у встановленому законом порядку. при цьому пенсії та інші доходи,отримані працівниками, не враховуються. Стаття 83 ЦК України (1963 року), що встановлювала вимоги, на які не розповсюджувалась позовна давність, не містила випадків відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Спірні правовідносини регулювались також Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, і вони не містили норм, відповідно до яких позовна давність не розповсюджувалась на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду. Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed