Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

22 листопада 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги відсутністю відповідачки у квартирі без поважних причин понад встановлені законом строки. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Дружина її сина - [PERSON] за її згодою вселилась в жиле приміщення та 06 лютого 2007 року тимчасово - до 15 жовтня 2011 року була зареєстрована в ньому. У жовтні 2010 року у зв'язку з фактичним припиненням сімейних відносин з [PERSON] відповідачка добровільно залишила квартиру та виїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у м. Рівне. Фактичне місце її перебування на теперішній час їй достеменно невідоме, оскільки [PERSON] повністю втратила зв'язок з їх сім'єю. Вона не виконала свого обов'язку за законом про зняття з обліку за попереднім місцем проживання та реєстрації у десятиденний строк після прибуття за новим місцем проживання. Шлюб між її сином та відповідачкою було розірвано, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] від 10.05.2011. З того часу [PERSON] в квартирі не проживає і за місцем реєстрації не з'являється, нею не цікавиться, не несе обов'язків з утримання житла і не приймає участі в оплаті комунальних послуг. У квартирі відсутні будь-які належні відповідачці особисті речі і майно, вона не є її постійним місцем проживання. Факт непроживання [PERSON] в спірному житловому приміщенні не пов'язаний зі створенням з її сторони перешкод у користуванні житлом. Неприязнених відносин у нею з відповідачкою не існувало. Дотепер відповідачка не виявила наміру повернутися в спірну квартиру, а її небажання знятися з реєстрації позбавляє її як власника можливості вільно володіти житловим приміщенням та розпорядитися ним, чим суттєво порушуються її права та законні інтереси. Крім того, на протязі тривалого часу вона за відповідачку несе по квартирі зайві витрати по сплаті комунальних платежів. Будь-якої домовленості між ними щодо умов користування та збереження за відповідачкою житла не було. Посилаючись на викладене та правове обґрунтування - з підстав статті 405 ЦК України позивачка просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою у зв'язку з відсутністю в ній без поважних причин понад один рік. Відповідачка [PERSON], яка про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, повторно в судове засідання не з'явилася, не повідомивши про причини неявки, від неї не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Макіївської державної нотаріальної контори [PERSON], квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]. Право власності позивачки на квартиру зареєстроване в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Макіївка» 10.10.2006року: номер запису 40126, в книзі 200. Згідно відомостями домової книги в спірній квартирі 06 лютого 2007 року тимчасово - до 15 жовтня 2011 року зареєстрована [PERSON], [INFO], уродженця м. Рівне Україна. Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] підтверджено розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Макіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис за № 108 від 30 травня 2011 року. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме непроживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачки в спірній квартирі понад рік позивачка надала акт перевірки від 20 листопада 2012 року, складений головою комітету самоорганізації населення «Ясиновець», зі змісту якого убачається, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з жовтня 2010 року. Даний факт в акті підтверджено свідками - жильцями вказаного житлового будинку: квартири [ADDRESS] - [PERSON] та квартири [ADDRESS] - [PERSON] З інформації товариства з обмеженою відповідальністю «Ремжитлобуд» від 20 листопада 2013 року № 0911 убачається, що [PERSON] з заявами чи скаргами щодо усунення перешкод в користуванні житлом до житлово-експлуатаційної організації не зверталась. Начальник Кіровського РВ Макіївського міського управління ГУМВС України в Донецькій області у письмовій відповіді засвідчив, що [PERSON] в правоохоронний орган з приводу чинення перешкод в користуванні квартирою не зверталась. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачки в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачка [PERSON] до суду із заявою про продовження строку збереження за нею житлового приміщення не зверталась, не надала доказів поважності причин її відсутності у квартирі понад одного року. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачка у зв'язку з розірванням шлюбу, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила квартиру. На протязі тривалого часу - більше трьох років вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила, не зверталася до власника з вимогою про укладення угоди про користування житлом. Під час своєї відсутності в квартирі відповідачка плату за житло, комунальні послуги не вносила, втратила інтерес до неї як до місця свого проживання. В справі відсутні докази будь-якої неправомірної поведінки позивачки відносно відповідачки, створення з боку [PERSON] перешкод для її проживання в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони його власника - [PERSON] порушено не було, відповідачка відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивачки підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Позивачка не наполягає на стягненні з відповідачки понесених нею судових витрат при зверненні з позовом до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved