Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-13 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Позивач в позові посилається на те, що між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого мають двох повнолітніх дітей. Родина постійно проживала в будинку [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, який придбали в період шлюбу. З причини різних характерів шлюб розірвано, разом з відповідачем не проживають, спільне господарство не ведуть. 11 квітня 1997р. між сторонами було вирішено питання поділу сумісного майна - житлового будинку та транспортного засобу. Відповідач надав письмову розписку про те, що не претендує на вказане майно. З причин необізнаності в законі жодних дій з перереєстрації прав власності на житловий будинок, що згідно документів досі належить відповідачу, не проводила. У зв'язку з цим не може зареєструвати своє право власності на будинок та отримати технічний паспорт. Присадибна ділянка для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку в приватній власності не перебуває. Тому звернулася до суду і прохає ухвалити рішення, яким визнати житловий будинок та земельну ділянку її особистою приватною вланістю. Сторони в судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви, у яких прохають позов задовольнити у повному обсязі. Дослідивши докази, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно паспорта [PERSON], виданого 30 серпня 2005р. Магдалинівським РВУМВС України в Дніпропетровській області, позивач прописана за адресою с. Пролетарське [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області. (а.с. а.с. 6-7). Сторони по справі уклали шлюб 01 квітня 1984р., про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Виконкому Пролетарської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області того ж дня зроблено запис за № 02. (а.с. 8). Розписка, дана 11 квітня 1997р. позивачу [PERSON] в тім, що він не претендує на житлові приміщення, на господарські забудови, на все майно, яке знаходиться в будинку, літній кухні та підсобне господарство, що знаходяться в [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, посвідчена головою Пролетарської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. (а.с. 9). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 1998р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 10). Відповідно до технічного паспорта від 03 червня 2013р., на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] с. Пролетарське Магдалинівського району Дніпропетровської області, його власником є [PERSON]. (а.с. а.с. 12-14). Довідка, видана виконкомом Пролетарської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області 22 травня 2013р., про те, що присадибна земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, який належить [PERSON], що знаходиться в [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, в приватній власності не перебуває. (а.с. 16). На момент вирішення питання про розподіл майна подружжя та розірвання шлюбу між сторонами діяли положення Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969р. № 2006-VII. Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШСУ, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності зі ст. 28 КпШСУ, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. При цьому поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 29 КпШСУ). Саме на виконання зазначених положень між сторонами по справі була досягнута згода про розподіл майна, що перебувало у спільній власності подружжя, закріплена у розписці від 11 квітня 1997р., затвердженій головою Пролетарської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. Таким чином, відповідач не може бути учасником спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначається, що одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретним приміщенням, суд може також згідно зі ст. 105 ЗК вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. За використання земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок особисто позивачем сплачувався земельний податок, про що свідчать відповідні квитанції на прийом податкових платежів. На підставі вищезазначеного та доданих матеріалів вбачається, що [PERSON] на сьогоднішній день не є учасником спільної сумісної власності на зазначене вище майно, оскільки питання про розподіл майна, набутого у шлюбі, було вирішено сторонами по справі у добровільному порядку за спільною згодою, на підтвердження чого була складена розписка. На спростування позовних вимог відповідачем не може бути надано доказів, що він брав грошову чи трудову участь в обслуговуванні житлового будинку та господарських споруд, сплаті необхідних платежів та податків на землю. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимоги ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачають, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Також, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати.

Outcome: approved