Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому вказала, що 23.09.1961 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб та з того часу вони проживали разом та вели спільне господарство. Під час шлюбу у сторін народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 10.07.1969 року рішенням виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих за № 210 позивачу та її чоловіку було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по вул. Вилківській, 25, площею 600 кв.м., на якій в подальшому ними було побудовано житловий будинок. Крім того, рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради народних депутатів від 27.11.1997 року № 366, позивачу та її чоловіку було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 1235 кв.м. за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25. 20.11.2005 року [PERSON] помер. На час відкриття спадщини позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем за місцезнаходженням спадкового майна, в звязку з чим вважає себе такою, що прийняла спадщину відповідно до вимог діючого законодавства. Інші спадкоємці першої черги за законом: [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли, спадкоємці за заповітом відсутні. Таким чином, як зазначає позивач, вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, який прийняв спадщину. Оскільки позивач фактично є співвласником частини спадкового майна та успадкувала частку спадкодавця, [PERSON] просила суд: - встановити факт прийняття нею спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] та складається з ? частини домоволодіння за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25, та ? частини земельної ділянки загальною площею 1523 кв.м., переданої для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25; - визнати за нею право приватної власності на домоволодіння № 25 по вул. Вилківська в м. Кілія, загальною площею 85,1 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м та складається з літер: А житловий будинок; Б літня кухня; В баня; Г сарай; Д вбиральня; № 1-2 огорожі та № 3-4 споруди; - визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 1523 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25. На призначену дату розгляду справи позивачем було надано клопотання про розгляд справи за його відсутності в якому він просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Кілійської міської ради, [PERSON], в судове засідання не прибув, надав заяву в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надали письмові заяви, в яких зазначили що визнають позовні вимоги та просять суд розглянути справу за їх відсутності. На підставі письмових заяв сторін суд ухвалює рішення за відсутності сторін без фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним пристроєм, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та заяви відповідачів, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з паспорту громадянина України серії КК 741467, виданого 31 жовтня 2001 року Кілійським РВ УМВС України Одеської області, позивач по справі [PERSON], [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] 23.09.1961 року у відділі ЗАГС м. Кілія Одеської області /а.с. 17/. 10.07.1969 року рішенням виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих за № 210 [PERSON], [PERSON] було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по вул. Вилківській, 25, площею 600 кв.м. /а.с. 4/. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 12.08.1969 року проведено виділ [PERSON], [PERSON] зазначеної земельної ділянки, про що представником Кілійської групи тех-бюро Одеського облвідділу у справах будівництва та архітектури складено відповідний акт /а.с. 5/. 14.08.1969 року між відділом комунального господарства виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих, з одного боку, та [PERSON], [PERSON], з другого боку, було укладено договір про надання у безстрокове користування ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори [PERSON], про що було здійснено запис в реєстрі за № 1955. [PERSON] даного договору позивачу та її чоловіку була передана у користування земельна ділянка за адресою: м. Кілія вул. Вилківська, 25, виділена на підставі рішення виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих від 10.07.1969 року /а.с. 6/. На підставі акту про виділ земельної ділянки, генерального плану та проекту житлового будинку, 18.08.1969 року відділом комунального господарства виконкому Кілійської міської ради, [PERSON], [PERSON] було видано Дозвіл на проведення робіт з будівництва житлового будинку на земельні ділянці за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25 /а.с. 8/. 15.01.1980 року Кілійською бригадою технічної інвентаризації «МБТІ» було видано зведений оціночний акт та генеральний план на домоволодіння № 25 по вул. Вилківській в м. Кілія, згідно якого домоволодіння має загальну площу 85,1 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м та складається з літер: А житловий будинок; Б літня кухня; В баня; Г сарай; Д вбиральня; № 1-2 огорожі та № 3-4 інші споруди /а.с. 9-12/. [PERSON] про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих від 28.05.1981 року за № 91, було прийнято та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська 25, яке було побудоване [PERSON] та [PERSON]. /а.с. 13/. Рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради народних депутатів від 27.11.1997 року № 366, [PERSON], [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 123 кв.м. за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25 /а.с. 14/. [PERSON] свідоцтва І-ЖД № 032901, виданого 22.11.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області актовий запис № 356, [PERSON] помер 20.11.2005 року /а.с. 15/. Як вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради 25.03.2013 року № 1108, [PERSON] дійсно мешкає в м. Кілії Одеської області по вулиці Вилківська в будинку № 25 /а.с. 16/. [PERSON] відповіді Комунального підприємства «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 21.06.2013 року № 162, по даним реєстрації КП РБТІ та РОН станом на 31.12.2012 року право власності на будинок за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25 зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], про що зроблено запис в кн. 20 стр. 38 р№ 6172 /а.с. 25/. [PERSON] листа Кілійської районної державної нотаріальної контори від 29.08.2013 року № 1032/01-16, після смерті [PERSON], який помер 20 листопада 2005 року, спадкова справа не заводилась, в передбачений законом термін (6 місяців з дня відкриття спадщини) до Кілійської районної державної нотаріальної контори ніхто не звертався /а.с. 33/. При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства: У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. [PERSON] статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. [PERSON] з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення майнових прав, власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. В п. 9 Постанови Пленуму від 04.10.1991 р. за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», Верховний Суд України розяснив, що право власності на житловий будинок, побудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятій в експлуатацію, виникає з моменту його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. [PERSON] п.4 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 р., яка була чинною на час проведення позивачем та її чоловікам будівництва, (далі Інструкція) реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Абзац 2 пункту 4 Розділу ІІ Інструкції передбачає, що будинки, які підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих ( виходячи з п. 1 Розділу І Інструкції). Порядок реєстрації права власності на будинок або домоволодіння врегульований Розділом ІV інструкції. Так, відповідно до п. 23 вказаного розділу Інструкції, бюро технічної інвентаризації на підставі перевірених документів і свого висновку вносить відомості про право власності на будинок ( домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. [PERSON] Додатку № 1 до Інструкції (перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР) документом власника є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для удівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію ( п. 14 Додатку № 1). Судом встановлено, що [PERSON] про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням Виконкому Кілійської міської Ради депутатів трудящих від 25.05.1981 року № 91, було прийнято та введено в експлуатацію домоволодіння за адресою: м. Кілія, вул. Вилківська, 25 Як вбачається з Договору від 14.08.1969 року про надання у безстрокове користування ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого нотаріусом Кілійської Державної нотаріальної контори, а також відповіді Комунального підприємства «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 21.06.2013 року № 162, - Кілійським бюро технічної інвентаризації 16.07.1981 року було зроблено реєстраційний запис про те, що домоволодіння № 25 по вул. Вилківській в м. Кілія зареєстровано на праві особистої власності [PERSON] та [PERSON] весь житловий будинок з надвірними спорудами та записано до реєстраційної книги під № 6172 справа № кн. 20 стор. 38. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», - права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Оскільки нерухоме майно було побудовано позивачем та її чоловіком в період перебування у шлюбі, відповідно до положень ст. 22 КпШС України, який діяв на момент будівництва, на вказане майно розповсюджуються відповідні положення ст. 112 ЦК УРСР. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та діючі на період проведення будівництва відповідні положення законодавства, суд приходить до висновку, що у позивача та її чоловіка виникло право власності на відповідний житловий будинок у рівних частках. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку, суд виходить наступного: Як було встановлено в ст. 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, який діяв на час прийняття виконкомом міської ради рішення про передачу у власність земельної ділянки позивачу та її чоловіку, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). [PERSON] ст. 22 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, яким згідно ст. 23 цього Кодексу був державний акт, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Однак, Декретом Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992року «Про приватизацію земельних ділянок» дію ст. 23 Земельного кодексу України щодо власників земельних ділянок наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України було зупинено. [PERSON] ст. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Таким чином, при наявності рішення уповноваженого органу про передачу у власність позивачу та її чоловіку земельної ділянки на підставі Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та обставина, що у земельно-кадастрових документах про це не зроблено запис і відсутня відповідна відмітка у паспорті або документі, який його замінює, не може свідчити, що у позивача не виникло право власності на земельну ділянку, оскільки таке право посвідчувалось самим рішенням. [PERSON] із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України №2768-ІІІ від 25.10.2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки, зберігають права на ці ділянки. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість зазначених позовних вимог, враховуючи те, що у позивача та її чоловіка відповідно до положень діючого на час винесення виконавчим комітетом міської ради рішення земельного законодавства, виникло право власності на передану їм земельну ділянку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. [PERSON] ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено в ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1270ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 статті 1271 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду. Оскільки судом встановлено, що позивач набула право власності у встановленому законом порядку та правомірно володіє ? частиною майна, з природу якого нею заявлено позовні вимоги, вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка відповідно до ст. 1261 ЦК України та прийняла спадщину згідно положень ч. 3 ст. 1261 ЦК України, спадкоємці зі заповітом відсутні, а інші спадкоємці за законом, які є відповідачами по справі - [PERSON]П та [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину не прийняли, позивач не має можливості в позасудовому порядку оформити спадщину, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту згідно ст. 16 ЦК України шляхом визнання за нею права власності на вказане майно, а позов задоволенню.

Outcome: approved