Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити майно, а також усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Дзержинського міського суду від 18.10.2012 року було розірвано шлюб між ним та [PERSON] Після розірвання шлюбу у них виник майновий спір щодо поділу майна. З відповідачкою вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 15.03.2006 року по 09.03.2008 року, після чого вони зареєстрували шлюб. За час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ними був придбаний за його кошти будинок № 158, розташований по вул. Садовій у с.Новгородське м.Дзержинська. Однак договір купівлі продажу будинку був оформлений на імя його відповідачки. При цьому в зазначеному будинку вони почали проживати за домовленістю з господарем ще до його придбання, а зареєстрований він був в будинку з 26.09.2007 року. Отже, цей будинок є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, а тому він має право власності на ? частину будинку. [PERSON] цього, за час перебування з відповідачкою у шлюбі для потреб сімї ним були отримані гроші за кредитними договорами, укладеним з різними банками. Згідно з графіками погашення кредиту він зобовязаний сплачувати щомісяця грошові кошти. Оскільки він та відповідачка мають рівні обовязки, які виникли на підставі кредитних договорів, то вона повинна нарівні з ним погашати кредити. [PERSON] цього після чергової сварки 09.08.2012 року відповідачка вигнала його з будинку і по теперішній час перешкоджає йому користуватися будинком, тому він просить зобовязати її видати йому дублікати ключів від вхідних дверей будинку. Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Відповідачка та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому пояснили суду, що з позивачем відповідачка познайомилася влітку 2007 року і з чого часу почали проживати разом в її будинку за адресою: с.Новгородське, вул.. Садова, 158, який вона придбала за власні кошти в 2006 році. Приблизно через два місяці вони одружилися і вона зареєструвала його в своєму будинку. Під час шлюбу у них народилася дочка. Однак відносини між ними почали погіршуватися, позивач почав сваритися з нею, застосувати фізичне насилля, через що вона зверталася до міліції. Вона довго терпіла, намагалася зберегти сімю, однак в серпні 2012 року вона подала до суду позов про розірвання шлюбу. Що стосується кредитів, які брав позивач в банках, відповідачка суду зазначила, що ці кредити він оформлював без її згоди, і він використав гроші на власний розсуд. В 2011 році на отримані гроші в кредит він придбав автомобіль, який потім переоформив на свою мати. На що він витратив отримані гроші в кредит на початку 2012 року вона не знає. А кредити у вересні 2012 року він оформлював тоді, коли вони вже не жили разом, і в цей час в суді на розгляді знаходилася її заява про розірвання шлюбу. Тому вона не несе обовязки по погашенню цих кредитів. Також вона зазначила, що спільне проживання її з позивачем не можливо, так як позивач неодноразово застосовував до неї силу, вона його боїться, також це зашкодить інтересам дітей. Тому вона заперечує проти надання йому можливості проживати в її будинку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що з відповідачкою вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 15.03.2006 року по 09.03.2008 року, після чого вони зареєстрували шлюб, в цей час вони вели сумісне господарство, мали сумісний бюджет. За час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ними був придбаний за спільні кошти будинок № 158, розташований по вул. Садовій у с.Новгородське м.Дзержинська. У звязку з цим суд зазначає, що відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивач не надав суду переконливих доказів проживання з відповідачкою однією сім'єю з 15 квітня 2006 року по 26 вересня 2007 року. Суд не бере до уваги доводи позивача, оскільки ніяких письмових доказів в підтвердження заявлених вимог позивач суду не надавав. Залучена до матеріалів справи клієнтська виписка ПАОКБ «ПРАВЭКС-БАНК» за період з 17.11.2005 року по 17.11.2006 року не може свідчити про проживання його з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в зазначений період. Як встановлено судом, що не оспорюється сторонами будинок за вищевказаною адресою був придбаний відповідачкою в 2006 році, в той же час позивач в спірному будинку був зареєстрований лише з 26.09.2007 року. Отже, позивачем не доведено факту проживання однією сім'єю без шлюбу з відповідачем в період з 15.04.2006 року по 26.09.2007 року. При цьому, в суді встановлено, що визнано сторонами, а тому не потребує доказуванню, що з 26.09.2007 року по 09.03.2008 року позивач проживав з відповідачкою однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом. Однак, враховуючи, що факт проживання позивача з відповідачкою в цей період не тягне будь- яких юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог в частині встановлення факту в період з 15.04.2006 року по 09.03.2008 року необхідно відмовити повністю. Що стосується позовних вимог про поділ щомісячних платежів за кредитними договорами суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 16.09.2011 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 51510,43 грн. із зобовязанням повернути гроші в строк до 16.09.2017 року (а.с. 11-15). 21.01.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого [PERSON] отримав у кредит 3769,36 грн. із зобовязанням повернути гроші в строк до 21.08.2013 року (16-17). 18.09.2012 року між ПАТ «[PERSON] БАНК» та [PERSON] було укладено комплексний договір № 1/1226561, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 10300 грн. із зобовязанням повернути кредит в строк до 17.09.2014 року (18-25). 21.09.2012 року між ПАТ «[PERSON] Стандарт» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 11000 грн. із зобовязанням повернути кредит в строк до 21.09.2014 року (а.с. 26-27). Отже, всі договори, відповідно до яких позивач [PERSON] отримав кредити були ним укладені в період знаходження у шлюбі з відповідачкою. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як роз'яснено п.п. 23, 24 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Таким чином, при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. Крім цього суд зазначає, що згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Статтею 520 ЦК України встановлено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. За змістом ст. 528 ЦК України, виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, аналіз вказаних положень законодавства дозволяє зробити висновок про те, що суд не має право втручатися в господарську діяльність банку та змінювати умови договору укладеного між банком та позивачем. Таким чином, у звязку з необґрунтованістю позовних вимог в цій частині, суд приходить до висновку, що в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні будинком, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10.03.2008 року по 18.10.2012 року, з 26.09.2007 року позивач [PERSON] був зареєстрований у будинку за адресою: сел.Новгородське, вул. Садова, 158, в якому він проживав з відповідачкою і який належить їй на праві власності. Згідно рішення апеляційного суду Донецької області від 29.04.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено. В своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що позивачка [PERSON] чинить відповідачу [PERSON] перешкоди у користуванні житлом за адресою сел. Новгородське, вул. Садова, 158. Таким чином відповідач [PERSON] з поважних причин не може користуватися житлом, а тому відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом. (а.с. 93-96). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи зазначене положення ЦПК України, факт чинення перешкод у користуванні житлом відповідачкою [PERSON] встановлений в суді і не потребує доказуванню. У звязку з цим суд зазначає, що відповідно до ч.2 п.3 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Враховуючи, що на даний час відповідачка категорично заперечує щодо проживання позивача у будинку, вважає, що у позивача немає права на проживання у будинку, суд приходить до висновку, що своїми діями відповідачка порушує право позивача на користування будинком. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про зобовязання усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом передачі дублікату ключів є доведеними в суді, а тому вони підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути понесені ним при подачі позову судові витрати в частині оплати позовних вимог немайнового характеру.

Outcome: partial