Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

26 червня 2013 року, Григор`єва Г.М., звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідачки на свою користь суму основного боргу у розмірі - 355500 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. та суму судового збору 3441 грн., посилаючись на неповернення відповідачкою грошової суми позики у сумі 45000 дол. США, які остання, разом із своїм чоловіком [PERSON], померлим 29.11.2012 р., запозичила від неї 26.12.2011 р. відповідно до письмової розписки, написаної власноруч відповідачкою, в якій вона зобовязалася повернути вказані кошти, однак порушила своє зобовязання. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги. Представниця відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, спочатку на суму 40000 дол. США, стверджуючи, що саме цю суму отримала від позивачки її довірителька, а пізніше на суму 10000 дол. США, пояснивши, що [PERSON] повернула позивачці 30000 дол. США зі сплатою процентів за користування позикою, які остання регулярно сплачувала позивачці у розмірі 500 дол. США щомісячно, звернувшись до Григор`євої Г.М. із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 26.12.2011 р., посилаючись на не усвідомлювання значення своїх дій, знаходячись в тяжкому психічному стані, [PERSON] підписуючи боргову розписку, взяла в борг гроші у Григор`євої Г.М., так як саме в цей день, вона отримала результати аналізів імуногістохімічного дослідження свого чоловіка [PERSON] з діагнозом «рак», та в цей же день, під тиском та погрозами з боку Григор`євої Г.М. та невстановлених осіб, вона написала боргову розписку, побоюючись неправомірних дій Григор`євої Г.М., і який представниця [PERSON] підтримала в судовому засіданні. Відповідачка за зустрічним позовом Григор`єва Г.М. та її представник повністю не визнали зустрічний позов [PERSON] посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додаткові письмові докази по справі, суд вважає, що позов Григор`євої Г.М. підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися не свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у 7-ми денний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1046 ч. 1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої же якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з приписів ст. 1049 ч. 1 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Пунктами 7,21,23 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При вирішення спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Згідно із ст.ст. 23,1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд встановив, що 26.12.2011 р., відповідачка [PERSON] та її чоловік [PERSON], який помер 29.11.2012 р., взяли в борг у Григор`євої Г.М. гроші в сумі 48000 дол. США, які зобовязалися повернути, що підтверджується відповідною розпискою, написаною власноруч відповідачкою [PERSON], оригінал якої був наданий позивачкою в судове засідання, оглянутий судом та представницею [PERSON], копія якого була долучена до матеріалів справи, з якої вбачається, що [PERSON] повернула частину у сумі 3000 дол. США з загального боргу 48000 дол. США Григор`євій Г.М. 19.07.2012 в сумі 1000 дол. США, 29.10.2012 р. в сумі 2000 дол. США, тобто залишок боргу склав 45000 дол. США, а також свідоцтвом про смерть чоловіка відповідачки [PERSON] серії І-ЖД № 321798 від 30.11.2012 р. (а.с. 87,88). При чому, в судовому засіданні, представниця відповідачки [PERSON] не заперечувала факт написання вказаної вище розписки і підпису під нею, самою [PERSON], про що остання до речі, вказує в своєму зустрічному позові, в якому підтверджує факт написання та отримання нею грошей в сумі 48000 дол. США у Григор`євої Г.М., однак безпідставно посилається на те, що вказаний розмір грошей вона отримала значно раніше, не надавши при цьому суду жодних документальних доказів вказаних тверджень, а тому на думку суду, вказані твердження є безпідставними і необґрунтованими. Як пояснила позивачка та її представник в судовому засіданні, 06.03.2013 р., Григор`єва Г.М. звернулася до відповідачки з проханням повернути їй боргу у строк до 16.03.2013 р., надіславши на її адресу телеграму, повторно звернулася до відповідачки 13.03.2013 р. з тим же проханням про повернення коштів, надіславши на адресу останньої рекомендований лист та втретє, 19.03.2013 р. звернулася до відповідачки з проханням повернути кошти, на які відповідачка ніяким чином не відреагувала та гроші не повернула, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 10-13). Таким чином, на думку суду, позивачка Григор`єва Г.М. у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України законно вимагала від [PERSON] виконання нею свого обовязку щодо повернення боргу (момент предявлення вимоги), надіславши відповідні письмові вимоги відповідачці, які остання залишила поза увагою і без задоволення, а тому суд вважає хибними твердження представниці [PERSON] про те, що остання не знала про вимоги (телеграми, листи) позивачки про повернення боргу, вважаючи часткову сплату боргу особисто [PERSON] у розмірі 3000 дол. США, що підтверджує її свідомість про виконання боргових зобовязань, а також, зважаючи на письмову відмітку листоноші від 21.03.2013 р. з інформацією про те, що [PERSON] по телефону особисто від доставки телеграми відмовилася, а також вдруге, коли телеграма не була доставлена, так як квартира [PERSON] була закритою, і адресат за повідомленням листоноші не з`являється (а.с. 12,13). Судом не приймаються до уваги, як безпідставні та необґрунтовані, не підтверджені документально, без надання суду належних і допустимих доказів, як того вимагають приписи ст.ст. 57-60 ЦПК України - посилання представниці відповідачки [PERSON] на те, що під час написання та підписання вищевказаної розписки 26.12.2011 р., [PERSON] знаходилась під психологічним тиском з боку Григор`євої Г.М. та невідомих осіб, а також нібито погроз з боку останньої на адресу [PERSON], яка під тягарем життєвих обставин у звязку з хворобою свого чоловіка, була змушена, під погрозами з боку позивачки, взяти у борг вказану вище суму грошей й написати оспорювань розписку, так як будь-яких доказів того, що за відсутності тяжкої обставини, такої як хвороба чоловіка [PERSON], правочин (розписка про отримання грошей від 26.12.2011 р.) не було б вчинено позичальницею [PERSON] взагалі або вчинено не на таких умовах представницею відповідачки суду не надано. Також, з вищевказаних підстав, суд вважає хибними та безпідставними твердження представниці [PERSON] про повернення останньою позивачці Григор`євій Г.М. 30000 дол. США та доказів про нібито регулярну сплату позичальницею [PERSON] процентів за користування грошима Григор`євої Г.М. так як пояснила сама представниця відповідачки, у неї відсутні будь-які документальні докази таких тверджень, а зі змісту вищевказаної боргової розписки від 26.12.2011 р. вбачається, що [PERSON] взяла безпроцентну позику 48000 дол. США у Григор`євої Г.М. Довідки про стан здоров`я чоловіка [PERSON] суд також не приймає до уваги, враховуючи відсутній причинний зв'язок між написанням розписки та станом здоров`я чоловіка відповідачки. Отже, в силу вище наведених норм Закону, суд вважає, що відповідачкою були порушені свої договірні зобовязання перед позивачкою щодо повернення нею запозичених грошей за вищевказаною розпискою, підстав для визнання якої судом не знайдено і вона повністю відповідає умовам ст.ст. 3,6 ЦК України щодо свободи договору і написана добровільно [PERSON] а тому, на думку суду в задовленні зустрічного позову [PERSON] щодо визнання розписки (договору позики) від 26.12.2011 р. слід відмовити повністю, як безпідставному, надуманому і необґрунтованому без надання суду жодних доказів, підтверджуючих правову позицію [PERSON], які спростовували правову позицію Григор`євої Г.М. Таким чином, на думку суду, з урахуванням викладених обставин справи, суд вважає, що позов Григор`євої [PERSON], однак підлягає частковому задоволенню зі зменшенням суми моральної шкоди до 1000 грн. з засад розумності, виваженості та справедливості і яку суд вважає обґрунтованою. На думку суду, сума боргу відповідачки у гривневому еквіваленті, станом на дату подачі позову до суду, згідно офіційного курсу НБУ була розрахована вірно : 45000 дол. США = 355500 грн. (1 дол. США = 7,9 грн.) є доведеною документально, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, і спростування якої, з наданням будь-яких належних та допустимих доказів не було доведено представницею [PERSON] Суму витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., суд вважає підтвердженою документально (квитанція № 115-14 від 01.03.2013 р.) і обґрунтованою з урахуванням вимог приписів Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», враховуючи час, витрачений представником позивачки Григор`євої Г.М. на складання процесуальних документів, його участі у численних судових засіданнях, з урахуванням відкладених засідань за клопотанням представниці [PERSON] по даній справі, заочне рішення по якій було скасовано і справу призначено знову, та з урахуванням вимог ч. 1 вказаного Закону та пояснень представника позивачка щодо витраченого часу на його участь у справі і складання процесуальних документів, збір доказів, які складають більше 10 годин, з огляду на розмір мінімальної заробітної плати, установленої у розмірі 1147 грн. станом на 01.01.2013 р., і розмір витрат яких не перевищує 40 відсотків від вказаного розміру мінімальної зарплати. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати з оплати судового збору у сумі 3441 грн., які були підтверджені документально (а.с. 1).

Outcome: partial