Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач 07 червня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому зазначив, що з 1979 року він зі згоди користувача квартири гр. [PERSON] мешкав у квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки є її родичем і вів з нею спільне господарство. Згодом, позивач був прописаний у вказаній квартирі. Після смерті [PERSON] у 1987 році, позивач залишився проживати у квартирі. Рішенням від 06.06.1996 року Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позивачем та його дружиною [PERSON] було визнано право на житлову площу у квартирі [ADDRESS]. Інших спадкоємців, які б мали право володіння або користування на дане нерухоме майно, яке залишилося після смерті [PERSON], крім позивача, не має, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України був пропущений строк для прийняття спадщини за законом. Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою від 23 вересня 2013 року до участі в справу в якості співвідповідача залучені Дніпропетровська міська рада та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №22» Дніпропетровської міської ради. Ухвалою від 25 грудня 2013 року замінений неналежний відповідач по справі Виконавчий комітет [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради на належного відповідача [PERSON] районну у місті Дніпропетровську раду. Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені в позовній заяві. Представник [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Суду пояснила, що для набуття права власності в порядку набувальної давності, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати, про те, що володіє чужою річчю. Згідно ж позовної заяви вбачається, що позивач став користуватися чужим майном, як член сім`ї основного квартиронаймача. Позивачу було відомо, що спірне майно належить до комунальної власності і відноситься до державного житлового фонду. Крім того, права власності на спірну квартиру попередній наймач квартири [PERSON] свого часу не набула та позивач не заволодів чужим майном, а був вселений в квартиру за домовленістю з попереднім наймачем, і з моменту вселення як член сім`ї набув право користування цим майном, а не добросовісно заволодів чужим майном. Представник співвідповідача - Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з’явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не підтримала та заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача, представника третьої особи, з’ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов’язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об’єктом нерухомого майна – квартирою № 120 будинку 25 по вул. Будьонного в м. Дніпропетровську. Матеріалами справи встановлено, що місце проживання [PERSON] зареєстровано в [INFO] (а.с.17). Згідно рішення суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 06 червня 1996 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право на жилу площу в квартирі [ADDRESS] (а.с.12-13). В силу ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому, суд приходить до висновку, що позивач, [PERSON] має законне право на користування квартирою № 120 будинку 25 по вул. Будьонного в м. Дніпропетровську. Разом з тим, позивач стверджує, що після смерті [PERSON], з 1987 року він відкрито, безперервно користується спірною квартирою понад десять років, сплачує комунальні послуги, тощо, а тому є підстави за ним визнати право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він з 1979 року зі згоди користувача квартири гр. [PERSON] мешкав у квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки є її родичем і вів з нею спільне господарство та після смерті [PERSON], яка наступила у 1987 році, позивач продовжував й продовжує і дотепер користуватися квартирою № 120 будинку 25 по вул. Будьонного в м. Дніпропетровську. Встановлено, що 05 травня 1987 року [PERSON] померла (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] за життя не набула право власності на спірну квартиру та згідно інформації Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в інвентаризаційній справі відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] (а.с.72-75). Разом з тим, позов про право власності за давністю володіння не може пред’являти, зокрема, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. При вирішенні спорів, пов’язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов’язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, право користування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, з огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed