Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-22 00:00:00

В квітні 2013 року позивачі звернулись із вказаним позовом до Центрального районного суду м. Миколаєва та ставлячи під сумнів наявність правових підстав для надання кредитів відповідачем, а також посилаючись на порушення відповідачем законодавства України про охорону прав споживачів, несправедливі умови укладеного між сторонами кредитного договору, просили суд розірвати укладений між сторонами кредитний договір а також припинити виконання зобов'язань за зазначеним договором з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору. Представник відповідача звернулася до суду з письмовими запереченнями проти позову та посилаючись на преюдиціальні факти, що встановлені різними рішеннями судів у спорах між тими самими сторонами, а також на діюче законодавство - просила відмовити позивачам в його задоволенні. В судовому засіданні позивачі підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову вказуючи на його безпідставність. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази, що були надані суду, суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. 22 липня 2009 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем було укладено кредитний договір №К9070-1285, згідно умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 7600,00 грн., при цьому термін повернення кредиту було визначено у 10 місяців та відсоткову ставку за користування кредитними коштами на рівні 54% річних. Відповідно до п. 4.4 вказаного договору, у випадку прострочення позичальником своїх зобов'язань з повернення кредиту більш ніж на 3 дня - відсоткова ставка за користування кредитом на період прострочення встановлюється на рівні 120% до повного погашення прострочених сум. Вказане випливає зі змісту зазначеного кредитного договору. Відповідно до змісту рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі №2-2071/2011 року, що має для розгляду цієї справи преюдиціальне значення, встановлено правомочність кредитної спілки «Злагода» щодо надання кредитів. Відповідно до змісту рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі №2-2657 за 2010р. судом визнана правомірність застосування у кредитних зобов'язаннях підвищеної відсоткової ставки за користування кредитними коштами нарівні 120 відсотків річних. Разом з тим суд зазначає про те, що КС «Злагода» не є банківською установою, та її діяльність регулюється Законом України «Про кредитні спілки» та іншим відповідним законодавством, та згідно вказаного кредитного договору кредит споживачам було надано на комерційні потреби - для поповнення обігових коштів (п. 2.1. Кредитного договору). Відповідно до п. 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Окрім того, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами згідно ч.2 ст.207 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Судом встановлено і цього не заперечувалось самими сторонами, що вони не пред'являли вимоги до СК «Злагода» перед укладенням кредитного договору про невідповідність його умов чинному законодавству, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивачами не надано жодних доказів існування розбіжностей щодо умов договору при його укладенні. Крім того волевиявлення сторін було вільним і виражало дійсну їх волю, що підтверджується наявністю підписів у спірному договорі. Таким чином при укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а тому і підстав для визнання договору нікчемним із вказаних в позові мотивів немає. Не можуть бути підставою для розірвання кредитного договору порушення відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки норми зазначеного Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, застосовуються лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. А після укладення кредитного договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, які регулюються спеціальним законодавством в системі кредитування. Також, в судовому засіданні позивачі просили суд розірвати договір з підстав, передбачених ст. 652 ЦК України. В силу ч. 2 ст. 652 ЦК України на вимогу сторони укладений сторонами договір може бути розірвано за рішенням суду у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Вимагаючи розірвання договору на підставі істотної зміни обставин, позивачі в силу положень процесуального законодавства щодо обставин доказування повинні довести, що зміна обставини була саме істотною, а також впевненість у момент укладання договору, що така зміна обставин не настане, та наявність одночасно чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК та яким чином співвідношення майнових інтересів сторін порушується і позбавляє позивачів того, на що вони розраховували. Суттєва зміна обставин, а також підвищена відсоткова ставка у разі порушення зобов'язань саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позивача в момент укладання договору існувала можливість передбачити фінансові зміни, а також те, що позивачі укладали договори з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважали їх справедливими. Оскільки позивачами не наведено переконливих доказів того, що обставини, на які вони посилаються є істотними в розумінні вимог ст. 651 ЦК України та зміну цих обставин неможливо було передбачити при укладанні договору, суд вважає такі обставини не доведеними. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed