Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач пред'явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет поділу спільного сумісного майна, набутого за спільні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з листопада 2003 року до грудня 2012 року вона з відповідачем проживала спільно однією сім'єю, [INFO] у них народився син [PERSON], а 27 серпня 2010 року вони придбали автомобіль «Peugeot-206», днз [NUMBER], 2005 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем з зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу позивача як особу, що має право керування автомобілем, хоч автомобіль і було придбано майже лише за кошти, належні їй, оскільки вона постійно працювала, мала заробіток, а відповідач ніде не працював, постійних доходів не мав, наразі з нього за рішенням суду стягуються аліменти на утримання сина, який проживає і перебуває на утриманні матері, що є підставою для відступу від рівності часток власників в сторону збільшення частки позивача у власності на автомобіль до 2/3, який відповідач без згоди позивача, як співвласниці, відчужив, завдавши їй збитків у розмірі 40000,00 грн., виходячи з того, що орієнтовна вартість аналогічного транспортного засобу за даними інтернет-сайтів є 60000,00 грн., тому позивач просила суд встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] з листопада 2003 року до грудня 2012 року; визначити частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER] наступним чином: за відповідачем - 1/3, за позивачем - 2/3 частки; стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі вартості 2/3 частки автомобіля «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER] - 40000,00 грн. в якості відшкодування збитків, судові витрати покласти на відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з викладених у позові підстав, зазначивши, що рішення про придбання автомобілю було прийняте у зв'язку з народженням дитини, для потреб сім'ї у безпечному транспортному засобі, для чого був проданий наявний у них мотоцикл Хонда, решта коштів додана нею за рахунок 4000,00 доларів США, наданих їй батьками від отриманої спадщини та за 9500,00 доларів США у її родичів придбаний спірний автомобіль. При цьому, вона постійно працювала тренером-масажистом національної олімпійської збірної команди з академічного веслування, тоді як відповідач офіційно ніде не працював, доходів стабільних не мав, професійний спорт покинув у 2004 році, намагався заробляти кошти від купівлі-продажу скутерів, мотоциклів, проте така діяльність прибутку не приносила та потребувала лише вкладення коштів. Також зазначила, що вважає, що у зв'язку з тим, що на її утриманні перебуває дитина, її частка у праві спільної сумісної власності в майні складає 2/3 частини, тому, виходячи з вартості подібних автомобілів за даними інтернет-ресурсів, вважає, що з відповідача підлягають стягненню 40000,00 грн. вартості проданого ним без її згоди автомобіля «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER]. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в частині спільного проживання з позивачем однією сім'єю у період з лютого 2009 року по 21 жовтня 2010 року, в решті позовні вимоги відповідач та його представник не визнали, заперечуючи тим, що з позивачем відповідач знайомий з 2002 року і товаришував тривалий час, проте разом вони не проживали, сімейних відносин не підтримували, спільного господарства, бюджету не мали, він постійно проживав та зареєстрований зі своїми батьками, тому підстав визнавати факт спільного проживання однією сім'єю позивача та відповідача з листопада 2003 року по грудень 2012 року немає. Певний період до 2004 року він проживав у м. Київ у зв'язку з зайняттям професійним спортом, потім у батьків до початку 2009 року та з лютого 2009 року став спільно проживати з відповідачем з метою створити повноцінну сім'ю після того як відповідач завагітніла, в цей час він опікувався нею, купував необхідні їй речі, спільно відвідував лікарів. Вказав, що у зв'язку з народженням дитини ним прийнято рішення придбати автомобіль як безпечніший транспортний засіб для їх сім'ї ніж наявний у нього на той час мотоцикл Хонда, тому мотоцикл він продав за 4000-5000,00 доларів США і за отримані від продажу кошти, додавши невелику суму, в тому числі надану батьками, придбав автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER], який вважає виключно своєю особистою приватною власністю, оскільки позивач участі в придбанні та утриманні автомобіля ніколи не приймала, як і він не приймав участі в утриманні її квартири, де вони певний час проживали, придбанні побутових речей, маючи кожний свої власні кошти. У зв'язку з такими обставинами просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що є рідною сестрою [PERSON] та знає [PERSON] як його колишню дівчину, яку вперше побачила з ним ще років 10 тому, коли вона залишилась у них вдома переночувати, проте її брат [PERSON] ніколи з нею однією сім'єю не проживав, постійно, не виїжджаючи, жив з батьками в одній квартирі по [ADDRESS], де [PERSON] ніколи не проживала, та покидав квартиру вкрай рідко на декілька днів під час спортивних зборів, коли ще займався професійно спортом. Сімейних відносин у брата з [PERSON] ніколи не було, спільний бюджет вони не вели, майно брат купував собі сам, проте свідок показала, що їй не відомо чи працював [PERSON], які заробітки мав, де брав кошти на проживання, придбання майна. Також свідок показала, що у жовтні 2008 року вони були разом на її весіллі, де були присутні лише близькі та члени родини, а в 2010 році їй стало відомо від брата, що у нього народився від позивача син, проте їй не відомо, щоб [PERSON] була членом їх сім'ї. Крім того, їй відомо, що 5 років тому [PERSON] придбав мотоцикл за кошти, які на її думку, брату дали батьки, проте вартість мотоцикла їй невідома. В подальшому, мотоцикл він продав, добавив певну суму та придбав автомобіль «Пежо-206», однак за які суми відбулося відчуження і набуття вказаних транспортних засобів їй невідомо. На даний час цей автомобіль він віддав їй, своїй сестрі, в рахунок погашення боргу, що утворився внаслідок займу братом у неї декілька разів по 20000,00 грн., однак розмір суми боргу вона точно не пам'ятає, як і не пам'ятає, які документи вона оформлювала та підписувала в ДАІ, але автомобіль був перереєстрований на її ім'я. Свідок [PERSON], будучи допитаний судом під присягою, в судовому засіданні показав, що тренувався разом з [PERSON] та [PERSON] з 2000-х років поки років 7 тому не завершив спортивну кар'єру як і [PERSON], приятелював з ними обома. Коли з 2006 по 2010 роки проживав та тренувався в Києві не спілкувався з сторонами у справі, однак після того, як у 2010 році повернувся до м. Дніпропетровська бачився з ними частіше, коли в останнє спілкувався з [PERSON] та [PERSON] пригадати не зміг, як не пам'ятає як часто вони бачилися чи спілкувалися, вказавши, що з 2010 року був в гостях в квартирі [PERSON] на [ADDRESS], бачив їх там разом з [PERSON] Як йому відомо, сторони тривалий час зустрічалися, іноді сварилися, намагалися разом проживати, проте шлюб не реєстрували, сім'ю не створювали, іноді [PERSON] йому скаржилася на те, що [PERSON] не працює, нормальної роботи не має, не приділяє їй достатньо уваги, натомість від [PERSON] таких скарг він ніколи не чув. Де і з ким [PERSON] проживав у Києві, коли там тренувався у 2000-х роках йому не відомо. Також свідок показав, що бачив у [PERSON] колись мотоцикл, потім один раз бачив його на автомобілі, з чого зробив висновок, що то його автомобіль, проте за скільки, коли, за які кошти придбаний цей автомобіль йому не відомо. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] з квартири [ADDRESS] і знає останнього з дитинства, оскільки постійно проживає в цьому будинку та бачила, що [PERSON] там також постійно проживає, не одружений, має маленького сина від [PERSON]. Роки 3-5 назад вона бачила біля під'їзду [PERSON] разом зі [PERSON], яку він представив як свою дівчину. Показала, що в гостях у [PERSON] вона була вкрай рідко, всього декілька разів, [PERSON] в квартирі ніколи не бачила, як і її речей. Також їй відомо, що у [PERSON] раніше був мотоцикл, який він роки 3 тому продав та купив автомобіль, проте звідки він взяв кошти і за яку ціну купив автомобіль їй не відомо. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що приятелювала зі [PERSON] з 1993-1994 років, яка з 2001 року є хрещеною матір'ю її дитини, та з [PERSON] з 1998-1999 років, оскільки як і він була спортсменкою, займалася професійно академічною греблею, проте зараз вона таких дружніх відносин не підтримує. Тривалий час вона проживала в Києві та повернулася у Дніпропетровськ в 2008 році, з цього часу стала частіше спілкуватися з ними, бувати в гостях. Так, вона бувала у [PERSON] вдома всього декілька разів, останній раз - приблизно в кінці 2007 чи 2008 року зі своїм сином, бачила там [PERSON], проте його речей там не бачила, однією сім'єю вони не проживали, весілля у них не було і великого почуття лобові між ними вона не бачила та, як їй відомо, станом на 2008 рік [PERSON] нібито проживав у своїх батьків і про одруження ніколи навіть не замислювався. Одночасно свідок показала, що [PERSON] постійно їй скаржилася на поведінку та відношення до неї [PERSON] у зв'язку з тим, що останній ніде постійно не працював, грошей їй надавав недостатньо або взагалі не давав, через що все господарство лежало на ній. Де проживав [PERSON], коли займався професійним спортом у Києві їй не відомо, проте якщо спортсменів викликають на збори, то обов'язково надають житло на спортивній базі з відповідним режимом. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що приятелювала зі [PERSON] та [PERSON] і вони разом часто бували у неї в гостях, а вона у них. Спочатку, приблизно у 2007-2008 роках вони проживали в квартирі батьків [PERSON] по вул. Щербини у м. Дніпропетровську, де вона була декілька разів, а потім переїхали до квартири [PERSON] по пр. Миру у м. Дніпропетровську, куди її також запрошували в гості, де вона останній раз була приблизно у 2009 році. За час знайомства з [PERSON] та [PERSON] вона їх знає як повноцінну сім'ю, з нормальними відносинами між собою, вони турбувались один про одного, завжди були разом, у них народилась довгоочікувана дитина. Як планували свій сімейний бюджет і хто заробляв більше коштів їй не відомо, але у квартирі по пр. Миру вона бачила нормальний ремонт, побутову техніку, меблі. Також їй відомо, що у них був мотоцикл, який вони продали та купили автомобіль, як більш зручний транспортний засіб для потреб сім'ї з дитиною, за кошти, які отримали від продажу автомобіля і які надали батьки [PERSON], про що їй тоді розповідала [PERSON]. Обставини життя сторін до 2007-2008 років їй не відомі. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із ч.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. У даній справі позивачем визначений предметом поділу автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER], набутий 27 серпня 2010 року, тобто під час дії СК України, а не норм КпШС, що діяли до 01 січня 2004 року. В свою чергу саме вимога поділу майна обумовила заявлення вимоги про встановлення юридичного факту. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України), однак з урахуванням того, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Зважаючи на це, суд відзначає, що сам по собі факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не створює юридичних наслідків, як в разі відсутності вимог про поділ майна, набутого у цей період, так і за наявності таких, оскільки виникнення права спільної власності за нормами КпШС УРСР пов'язані з встановленням факту створення сторонами спільної часткової власності на майно та визначення ступеня участі в цьому сторін працею й коштами, а відтак, вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін з листопада 2003 року по 01 січня 2004 року задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до грудня 2012 року, що має юридичне значення для майнових прав і обов'язків сторін у зв'язку з заявленими вимогами про поділ майна, набутого 27 серпня 2010 року, суд виходить з наступних встановлених фактичних обставин справи. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], про що до матеріалів справи долучене свідоцтво про народження в копії (а.с.11). Вказані обставини відповідачем визнаються та не оспорюються. В мотивувальній частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2013 року №2/202/6172/2013, яке набрало законної сили 13 серпня 2013 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, встановлено, що «…позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу до грудня 2012 року, після чого шлюбні відносини між ними припинено…» (а.с.20-21). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з тим, що у даній справі беруть участь особи, які брали участь у розгляді справи №2/202/6172/2013, а саме: [PERSON], та [PERSON] і стосовно яких судом встановлені обставини перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу до грудня 2012 року, це рішення суду має преюдиційне значення для розгляду даної справи. Одночасно суд приймає до уваги, що відповідач в судовому засіданні визнав обставини спільного проживання з позивачем з лютого 2009 року по 21 жовтня 2010 року однією сім'єю, хоч і на думку відповідача ця спроба не була вдалою. Також в судовому засіданні відповідач визнав обставини того, що у цей період вони мали шлюбні стосунки, [PERSON] слідкувала за порядком вдома, готувала їжу, прибирала, в чому їй відповідач допомагав, купував речі, їжу, ліки, коли позивач була вагітна, відвідував разом з нею лікарів, за спільною домовленістю позивач несла усі витрати з утримання квартири (оплата комунальних послуг, тощо), а відповідач ніс витрати по утриманню транспортних засобів, зокрема, мотоцикла, автомобіля, наявних в користуванні, що суд визнає як обставини ведення саме спільного господарства, тоді коли кожний із сторін робив посильний вклад для спільного добробуту, виходячи із спільних наявних коштів, використаних у спільних, в тому числі, побутових інтересах. Вказані обставини узгоджуються із долученими до матеріалів справи фотокартками за 2009-2012 роки, де позивач та відповідач зображені спільно зі своїми батьками, вдома батьків відповідача, на відпочинку, разом з дитиною, починаючи з часу народження до святкування трирічного віку (а.с.51-60, 106, 110). У зв'язку з наведеним суд не приймає посилання представника відповідача на те, що відповідач не проживав однією сім'єю з позивачем у період з лютого 2009 року по грудень 2012 року, а лише у такий спосіб товаришував з нею. Обставини спільного проживання сторін також підтверджуються і показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які в судому засіданні показали, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час знайомі, зустрічались, та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] які показали, що бачили їх разом в одній квартирі, щонайменше після дарування позивачу її матір'ю окремої квартири і приблизно до 2012 року, що також узгоджується з долученим до матеріалів справи в копії договором дарування квартири по [ADDRESS] від 22 січня 2009 року (а.с.13). Врешті показання свідків суд до уваги прийняти не може, враховуючи, що останні ні підтверджують, ні спростовують обставини предмету доказування, а саме - спільне проживання однією сім'єю з січня 2004 року по грудень 2012 року, оскільки показання свідків [PERSON], [PERSON] ґрунтуються на припущеннях та особистих міркуваннях про сім'ю, а не на обставинах, які вони бачили на власні очі та подіях, у яких брали участь, а відомі їм уривчасті події відносяться лише до періоду з 2008-2009 року та послідовного ходу подій не висвітлюють. Так, вказані свідки тривалий час не спілкувались, не бачились із сторонами та стали інколи спілкуватись лише з 2008-2009 років та всього декілька разів бували у останніх в гостях, тому до їх показань про те, що у квартирі [PERSON] речей [PERSON] ніколи не було суд відноситься критично та до уваги не приймає. Так само суд відноситься критично і до показань свідка [PERSON] про те, що [PERSON] постійно проживав лише в квартирі своїх батьків з народження і до цього часу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам, встановленим у судовому засіданні, суперечать визнаним обома сторонами обставинам спільного проживання у період з лютого 2009 року по грудень 2012 року, проживання [PERSON] до 2004 року в Києві, обставинам, встановленим у преюдиційному рішенні суду від 02 серпня 2013 року. З цих же мотивів суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] завжди проживав вдома, [PERSON] вона ніколи не бачила і її речей ніколи не було вдома у батьків [PERSON], оскільки сама свідок показала, що в гостях у [PERSON] була вкрай рідко, бачилася з ними лише на сходовій клітині і до квартири майже ніколи не заходила. За з'ясованих обставин, суд за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у судовому засіданні, оцінених кожний окремо та в своєму взаємозв'язку за правилами ст. 212 ЦПК України, дійшов висновку про доведеність обставин спільного проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу в період з лютого 2009 року по грудень 2012 року. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом з тим, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін в період з 01 січня 2004 року по лютий 2009 року не знайшли підтвердження належними, допустимими і достатніми доказами за правилами ст. ст. 57-60 ЦПК України та позивачем у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком не доведені. Доводи представника позивача про те, що рішенням суду від 02 серпня 2013 року встановлені ці обставини, які також підтверджуються фотокартками, суд до уваги не приймає, оскільки вказаним рішенням суду не встановлювались обставини початку спільного проживання сторін однією сім'єю, а лише встановлений час припинення сімейних відносин, при цьому, представлені суду фотокартки із зазначенням дат цього періоду відображають спільні свята за участю позивача, відповідача, їх батьків, проте не можуть бути єдиним підтвердженням обставин спільного проживання сторін сім'єю з веденням спільного господарства, тощо, одночасно і показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосовно обставини спільного проживання сторін до лютого 2009 року до уваги судом не приймаються, як такі, що є взаємовиключними та суперечливими, не узгоджуються з наявними у справі письмовими доказами. За розгляду справи судом встановлено, що 09 жовтня 2009 року автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску проданий за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеним в простій письмовій формі між [PERSON], як продавцем та [PERSON] як покупцем, за обумовленою сторонами ціною у 100,00 грн., про що до матеріалів справи долучений договір в копії (а.с.77, 78), після чого даний транспортний засіб був зареєстрований на праві власності за [PERSON] з наданням права керування [PERSON] 27 серпня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.47). Слідуючи роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та з'ясовуючи джерело і час придбання спірного майна судом встановлено, що кошти на придбання спірного автомобіля отримані від продажу мотоцикла марки «Honda», придбаного 19 серпня 2008 року за 18000,00 грн. (а.с.76), а також із наявних у сторін коштів і доходів, зважаючи на те, що позивач за даними трудової книжки постійно працювала (а.с.9-10) та мала стабільний заробіток згідно з довідками про доходи. Доводи відповідача про те, що залишок суми вартості автомобілю доданий його батьками до коштів, отриманих при продажу мотоциклу, суд до уваги прийняти не може, оскільки доказів на підтвердження таких обставин у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано, та крім того, такі доводи суперечать, встановленим в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року та ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2013 року у справі про стягнення аліментів, обставинам того, що батьки [PERSON], є інвалідами та пенсіонерами і перебувають на його утриманні. Отже, на підставі безпосередньо досліджених доказів, оцінених на належність, допустимість, достатність у своїй сукупності і логічному взаємозв'язку, належить визнати, що спірний автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, днз [NUMBER] набутий сторонами за відплатним договором, укладеним в інтересах сім'ї і за спільною згодою сторін, тому відповідно до ст. 60 і ч. 3 ст. 61 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності незалежно від розміру заробітку кожного з них. Таким чином, встановивши належність спірного автомобіля до спільного сумісного майна, суд приходить до висновку про право позивача за ст.69 СК України на поділ цього транспортного засобу, та, враховуючи вимоги ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України, при визначенні часток у спільній сумісній власності виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Одночасно, судом взято до уваги і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в абз. 4 п.30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» стосовно того, що при вирішенні спору про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками дитини [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження, долучене до матеріалів справи в копії (а.с.11). Дитина проживає разом з матір'ю (позивачем), що сторонами визнано у судовому засіданні. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року, яке набрало законної сили з ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2013 року, ухвалено стягувати щомісяця з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] аліменти в розмірі 400,00 грн., починаючи з 07 травня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.142-144). Як вбачається з довідок Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ станом на 01 січня 2014 року [PERSON] має переплату по аліментах на дитину 02,42 грн., у зв'язку з чим доводи позивача про неналежне утримання малолітнього сина, який проживає з нею і перебуває на її повному утриманні, суд до уваги не приймає. Інших обставин, які б свідчили про недостатність сплачуваних відповідачем за рішенням суду аліментів на утримання сина, позивачем не наведено, доказів наявності виключних обставин, передбачених ч.3 ст. 70 СК України для відступу від рівності часток у спільній сумісній власності не представлено, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку на підставі ст. 372 ЦК про рівність часток сторін у праві власності на спірний автомобіль. Одночасно, суд приймає до уваги, що на підставі довідки-рахунку №ААА050564 від 07 лютого 2013 року [PERSON] через ТОВ «Восток-2-Авто» продав [PERSON] автомобіль марки «Peugeot-206», 2005 року випуску, кузов [NUMBER] двигун [NUMBER], за ціною 40000,00 грн. та 07 лютого 2013 року вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності за [PERSON] про що їй видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та що підтверджується довідкою УДАІ в Дніпропетровській області від 13 листопада 2013 року №14/7773 (а.с.46-47) Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відтак, враховуючи рівність часток у спільному майні сторін, беручи до уваги обставини розпорядження відповідачем спірним майном з порушенням правил ч. 1 ст. 369 ЦК України, права позивача підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України з присудженням компенсації вартості ? частки в праві спільної власності на автомобіль марки «Peugeot-206», 2005 року випуску, кузов № [NUMBER] двигун № [NUMBER] в сумі 20000,00 грн., виходячи з фактичної вартості автомобіля на час його відчуження, встановленої судом на підставі даних довідки-рахунку (а.с.47-зв.), як письмової угоди відчуження з визначеною вартістю транспортного засобу, дійсність якої ніким не оспорювалася. Доводи позивача та її представника про вартість спірного автомобіля в розмірі 60000,00 грн. належними, допустимими доказами за правилами ст. 57, 58 ЦПК України не підтверджена, а роз'ясненим судом у відповідності з вимогами ч.4 ст. 10 ЦПК України правом заявлення відповідного клопотання про проведення експертизи з метою визначення дійсної вартості предмета поділу, позивач не скористалася, розпоряджаючись своїми правами за ст.11 ЦПК України на власний розсуд. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що становитиме 200,00 грн. судового збору.

Outcome: partial