Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

22.11.2013 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів в якому зазначала наступне. 06.02.2010 року між нею та [PERSON], було укладено шлюб Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис за № 50 . Від шлюбу у сторін народився [INFO] син - [PERSON] та [INFO] - дочка [PERSON]. Причиною припинення сімейних відносин є відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя, утрату почуття любові один до одного. Вважала недоцільним і неможливим подальше збереження сім'ї. Шлюбні стосунки фактично припинені з жовтня 2013 року, спільне господарство не ведеться, хоча сторони і проживають у одній квартирі. Спору щодо майна не має. Матеріальної допомоги відповідач на утримання дітей не надає, не працює. Посилаючись на зазначене, просила суд розірвати шлюб та стягнути на свою користь аліменти на утримання дітей у розмірі 500 грн. кожному, на своє утримання до трьох років дитини -500 грн. У судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги, просила суд залишити їй дошлюбне прізвище, посилаючись на ті обставини, що дитина також зареєстрована на цьому прізвище, зменшила розмір позовних вимог в частині стягнення аліментів остаточно просила суд стягнути аліменти на дітей по 500 кожному, при цьому підтримала вимоги про розірвання шлюбу. Зазначала, що дійсно відновлювати сімейні стосунки вона не бажає, оскільки відповідач не цікавиться ані нею, ані дітьми, жодних спроб для підтримання сімейних стосунків не приймає, фактично сім'я розпалася у жовтні 2013 року, спільне господарство не ведеться, спору щодо спільно нажитого майна немає, спільне життя з відповідачем неможливо з причини сварок, які морально травмують як позивача та і дітей. Спроби примирення не привели до позитивних результатів, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам її та дитини. Посилаючись на зазначене, просила суд розірвати шлюб, надати їй шлюбне прізвище, стягнути аліменти на її користь на утримання дітей у розмірі по 500 грн. кожному до досягнення повноліття, з моменту звернення до суду з позовом. Відповідач у судовому засідання проти задоволення позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечував, вважає, що дійсно шлюб суперечить інтересам один одного, а розмір аліментів ним визнаний, оскільки він усвідомлює свій обов'язок допомагати дітям. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. За змістом ч.2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Частиною другою ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їх дітей. Судом встановлено, що 06.02.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізької області, актовий запис № 50. Від шлюбу мають малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через те, що спільне життя між подружжям стало суперечити його інтересам, а також інших обставин, що роблять неможливим їхнє подальше спільне проживання. Судом встановлено, що з жовтня 2013 року по теперішній час спільне господарство сторони не ведуть, хоча мешкають спільно, сімейних відносин не підтримують, мають окремий бюджет, спору про розподіл майна немає. Примирення та збереження сім'ї неможливе. З'ясувавши фактичні взаємостосунки між сторонами і дійсні причини позову про розірвання шлюбу, а також , враховуючи ст..51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України, у якій вказано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а документальне існування шлюбу між сторонами по справі не відповідає поняттю „ сім'ї, як соціального інституту сучасного суспільства. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту "с") "однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання", тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та з врахуванням норм ст. 112 СК УК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини, інтересам суспільства, у зв'язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ураховуючи клопотання позивачки про відновлення їй після розірвання шлюбу прізвища "[PERSON]", суд вважає можливим його задовольнити, оскільки відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу у подальшому іменуватися цим прізвищем або поновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. За змістом ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану"той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органі державної реєстрації актів цивільного стану під час державної реєстрації розірвання шлюбу. Про державну реєстрацію розірвання шлюбу в паспортах або паспортних документах осіб робиться відмітка про розірвання шлюбу із зазначенням прізвища, імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, та місця і дати державної реєстрації розірвання шлюбу. Відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду робиться в паспортах або паспортних документах осіб, шлюб між якими розірвано, у разі їх звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Однак, встановлено, що відповідач [PERSON] не надає у добровільному порядку матеріальну допомогу позивачу на утримання дітей. Відповідач має можливість надавити матеріальну допомогу на дитину, оскільки, із змісту позову позивачки і пояснень відповідача, він офіційно не працевлаштований, має можливість отримувати дохід, хронічних захворювань не має, інших дітей та утриманців не має. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивач [PERSON] наполягала на визначенні розміру аліментів саме у твердій грошовій сумі 500 грн. щомісяця на кожну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Суд знаходить даний розмір аліментів на дитину обґрунтованим. Оскільки, згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ст. 184 СК України суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачкою. При визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи відповідно до ст. 182 СК України матеріальне становище платника аліментів, якій має мінливий та нерегулярний дохід, приймаючи до уваги матеріальне положення позивача, яка не працевлаштована, та матеріальне становище відповідача, те, що він є працездатною особою,тяжкими захворюваннями не хворіє, відсутність у останнього постійного заробітку, вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивача у розмірі 500 гривень щомісячно, саме такий розмір буде достатнім для утримання дітей, і відповідач в змозі його виплачувати оскільки розмір позову він визнає. Визначена позивачем сума у 500 грн. на дитину незначною, вона може забезпечити лише незначну частину першочергових потреб дитини і ця сума не перевищує можливостей відповідача. У відповідності до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання сином сторін коштів, необхідних для його життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Згідно із ст. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Встановлено, що позов було подано позивачем до суду 22.11.2013 року. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з аліменти на утримання неповнолітньої дитини, щомісяця у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. кожному, починаючи з дати звернення до суду - 22.11.2013 року і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору 229,40 грн. при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. Суд вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved