Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, та зменшивши 17.12.2013 р. позовні вимоги та після роз’яснення судом ст.31 ЦПК України, про заборону зміни предмету і підстав позовних вимог після початку розгляду справи судом по суті, зменшивши, але не відмовляючись від позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації, просить суд винести рішення про виселення з будинку №17В по вул. Нижанківського в с. Великі Дідушичі Стрийського району Львівської області відповідача [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є власником житлового будинку, який знаходиться в с. Великі Дідушичі Стрийського району Львівської області по вул. Нижанківського,17В, відповідач по справі – її донька, яка в 2000 році продала квартиру у м. Львові і виїхала в Італію на заробітки. В 2002 році відповідач, маючи намір зробити вид на проживання в Італії, при обов’язковій необхідності мати реєстрацію в Україні, звернулася до її зятя [PERSON] з проханням зареєструвати її в будинку в с. Великі Дідушичі Стрийського району. Вона погодилася, оскільки це її донька, думала, що та на старість років допомагатиме їй. Незважаючи на факт реєстрації, відповідач її не навідувала, не допомагала, коли приїжджала влаштовувала скандали та сварки, комунальні платежі не оплачувала, в будинку не проживала. Вона неодноразово просила відповідача звільнити займане нею приміщення, проте та добровільно не погоджується. В грудні 2012 року та в серпні 2013 року відповідач навідувалася в село і зверталася до її доньки Мирослави та невістки останньої покинути помешкання, влаштовувала сварки. Дійсно на даний час з нею проживає донька Мирослава та її сім’я, які допомагають їй як морально, так і матеріально. Просить виселити доньку – відповідача по справі з помешкання, яке належить їй на праві власності. Від позовних вимог про визнання недійсним договору найму, заявлених в первинній позовній заяві та позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації, заявлених в уточненій позовній заяві про зменшення розміру позовних вимог, після роз’яснення судом положень ст.31 ЦПК України про заборону зміни предмету і підстав позовних вимог після початку розгляду справи судом по суті, сторона позивача не відмовлялася, а лише уточнила позовні вимоги та зменшила їх розмір, а тому в суду відсутні були правові підстави, передбачені п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України для закриття провадження в справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору найму та зняття відповідача з реєстрації. В судовому засіданні позивач, будучи допитаною судом в якості свідка, позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві та доповнила, що проживає в с. Великі Дідушичі з 1932 р, у неї є четверо дітей, відповідач по справі – це її донька, яка з 2000 року проживає і працює в Італії. Коли донька звернулася з проханням про реєстрацію, вона погодилася і добровільно зареєструвала її в спірному помешканні. Проте в будинку, відповідач ніколи не проживала, жодних комунальних послуг не сплачувала, матеріальної допомоги їй не надає, коли приїжджає, то постійно влаштовує сварки з нею та її донькою Мирославою. Просить суд виселити відповідача, зазначаючи, що та не проживає в будинку, проте вважає, що у такий спосіб зможе виписати її з будинку, який належить їй на праві власності. Представник позивача позовні вимоги про виселення відповідача зі спірного помешкання підтримав, вважає, що виселення відповідача є підставою для зняття її з реєстрації, визнав той факт, що відповідач була зареєстрована в помешканні на законних підставах, проте вважає, що остання немає право на проживання у спірному будинку, оскільки втратила таке право на підставі норм матеріального права. Зокрема, як на правову підставу для виселення відповідача зі спірного помешкання покликався на ст.ст. 64,157-158,116 ЖК та на ст.ст. 316,319,321,383,393,810,815,825 ЦК. Вважає, що позивач як власник житлового будинку має право ставити вимогу про виселення відповідача зі спірного помешкання, оскільки остання в ньому не проживає понад 10 років, комунальні послуги не оплачує, додаткові витрати на покращення житлових умов не несе, під час відвідування постійно ображає свою матір та влаштовує постійні конфліктні ситуації. Відповідач має де проживати, у м. Львові проживає її донька, яка має власну квартиру. Вважає, що відповідач не є членом сім’ї позивача і повинна була звернутися до суду з позовом про продовження строку проживання у помешканні, оскільки зареєстрована на підставі договору найму, який є строковим договором. Вважає позивача власником будинку на підставі ст.380 ЦК України та зазначає, що будинок зареєстровано ще у 1968 році. Окремо зазначає, що в даному випадку не можуть бути застосовані норми ст.405 ЦК та ст.71 ЖК, оскільки позивач не є власником житлового будинку. В судовому засіданні відповідач, будучи допитаною судом в якості свідка, позовні вимоги не визнала та пояснила, що постійно підтримувала відносини зі своєю сім’єю, на час її проживання та роботи в Італії її мати – позивач по справі виховувала її доньку, свою онуку, вона постійно їх навідувала. Вона народилася і проживала в будинку до 1972 р., потім вчилася та працювала у м. Львові, з чоловіком розійшлася і у 2000 році виїхала в Італію на заробітки. Квартира, яку вона продала, належала її чоловіку. В спірному будинку її зареєструвала донька [PERSON] на підставі генеральної довіреності з відома та за згодою позивача. Щороку вона навідувала матір, чим могла, допомагала. Коли в 2008 році у вказаний будинок поселилася її сестра Мирослава зі своєю сім’єю, вона не заперечувала. Вона на 75% інвалід, перенесла в 2012 році онкологічну операцію. Коли повернулася до будинку, в якому зареєстрована, позивач та її сестра не пустили її до хати, чинять перешкоди, у зв’язку з чим вона змушена була звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні помешканням, і з метою помсти, сестра налаштувала матір і та підписала позовну заяву про виселення її з помешкання. ЇЇ особисті речі вони винесли з хати, на її ліжку спить невістка її сестри. Просить суд відмовити в позові, звертає увагу суду, що є онкологічно хворою людиною, у Львові проживає її донька, яка дійсно має свою квартиру, в якій проживає з чоловіком та двома дітьми. В спірному помешканні залишилися її особисті речі: дві шафи, холодильник, ліжко. Позивач зареєструвала її в помешканні, як члена своєї сім’ї – доньку. Вона жодного власного помешкання немає, має намір оформити інвалідність і на даний час змушена працювати і їхати до Італії, щоб заробити кошти на лікування. В майбутньому планує повертатися на Україну, і проживати в будинку, в якому зареєстрована, оскільки іншого помешкання для проживання у неї немає. Представник відповідача з позовними вимогами не погодився і зазначив, що позивач дійсно не проживає у спірному помешканні з моменту реєстрації, але з поважних причин, життя змусило її поїхати на заробітки до Італії, де вона захворіла і в 2012 році перенесла тяжку операцію та хворіє онкологічним захворюванням. Жодного власного помешкання на Україні у неї немає, квартира, в якій проживає її донька з сім’єю у м. Львові належить на праві власності останній. Позивач в судовому засіданні ствердила, що добровільно зареєструвала відповідача у квартирі. Звертає увагу суду, що підстави, заявлені позивачем стосуються сімейних, а не житлових правовідносин, утримання пристарілої матері – це аліментні зобов’язання, сплата комунальних платежів – цивільні правовідносини, які аж ніяк не є підставою для виселення відповідача з житла. Окремо зазначає, що позов, який розглядається судом є наслідком поданої його довірителем позовної заяви про усунення перешкод до своєї сестри, яка зупинена провадженням до розгляду вказаної справи. Вважає, що стороною позивача в судовому засіданні не доведено підстав, передбачених Житловим кодексом, які слугують підставою для виселення особи, без надання їй іншого житлового приміщення. В судовому засіданні сторони погодилися, що третьою особою по справі слід вважати Дідушицьку сільську раду (а не Великодідушицьку, як помилково зазначено в позовній заяві), представник якої – сільський голова в судовому засіданні пояснив, що з 2010 року обраний сільським головою, знає родину [PERSON] дуже добре, особисто відповідача він ніколи не бачив. Плату за землю вносить позивач. Друга донька позивача – Мирослава постійно проживає в спірному помешканні, йому відомо, що відповідач зареєстрована за вказаною адресою з 08.11.2002 р., жодних порушень при реєстрації відповідача в сільській раді не було. Вказав, що у позивача відсутні документи, які б свідчили про право власності на будинок або на землю. Вважає, що позивач є власником будинку, оскільки вона там постійно проживає, з погосподарських книг вбачається, що будинок був зареєстрований за колгоспним двором, власником якого була позивач по справі. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов’язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров’я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім’ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Стаття 72 ЖК УРСР передбачає можливість визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки в неприватизованому житловому приміщенні. У ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України зазначено, що член сім’ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним та власником житла або законом. Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. № 2 зорієнтував судову практику, що стосується визнання втрати особою права користування житловим приміщенням, лише на встановлення факту відсутності особи без поважних причин понад строки, передбачені ст. 71 ЖК УРСР. Якщо особа була тимчасово відсутньою понад шість місяців (як із поважної, так і з неповажної причини), але повернулася на житлову площу за згодою всіх членів сім’ї, то її не можна вважати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. За змістом статті 3 ЦПК України право на звернення до суду закон пов’язує із захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, способи захисту прав власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК)України. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином , за правилами даної норми закону власник за допомогою негаторного позову може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження власним майном . Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу (далі - ЖК)України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до наведених норм закону, а також вимог статті 47 Конституції, статті 9 ЖК України та статті 311 ЦК України право на житло, зокрема, користування ним та усунення перешкод у користуванні підлягає судовому захисту лише у випадку порушення таких прав особи. Як на правову підставу для виселення відповідача зі спірного помешкання позивач та її представник покликаються на ст.ст.64,157-158,116 ЖК та на ст.ст. 316,319,321,383,393,810,815,825 ЦК та вважають, що позивач на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 05.01.1989 р. (а.с.5), є власником будинку №17 по вул. Нижанківського в с. Великі Дідушичі Стрийського району Львівської області. Позивач та її представник вважають, що відповідач немає право на проживання у спірному помешканні, оскільки остання в ньому не проживає понад 10 років, комунальні послуги не оплачує, додаткові витрати на покращення житлових умов не несе, під час відвідування постійно ображає свою матір та влаштовує постійні конфліктні ситуації. Відповідач має де проживати, у м. Львові проживає її донька, яка має власну квартиру. Відповідно до ст.64 Житлового Кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. В судовому засіданні сторони визнали факт законності реєстрації відповідача у спірному помешканні у 2002 році, зважаючи на пояснення позивача, допитаної судом в якості свідка, яка погодилася з тим фактом, що дала добровільну згоду на реєстрацію доньки та показання свідка [PERSON], який ствердно заявив в судовому засіданні про те, що відповідач попросила його зареєструвати її у спірному помешканні і він возив позивача до сільської ради, де остання підписала всі необхідні документи. Враховуючи вимоги ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, процесуальним наслідком визнання в цивільному процесі однією зі сторін факту встановленим є набуття фактом безспірного характеру і звільнення другої сторони від його доказування, а тому суд вважає, що оскільки сторонами визнано факт законності реєстрації відповідача позивачем у спірному помешканні, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді вказаної справи. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Однак, застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як виселення, необхідно враховувати, що виселення громадян, а також членів сім'ї колишнього власника з жилого приміщення може проводитись лише на підставі норм житлового законодавства, а саме-статей 116 і 157 ЖК України, тому суд повинен з'ясувати, чи є в діях відповідача порушення, за які він може бути виселений з жилого приміщення із зазначених підстав та в чому вони полягають. Таким чином, вирішення питання щодо судового захисту прав власності на нерухоме майно із застосуванням такого способу захисту порушеного права як виселення закон пов’язує з існуванням самого факту порушення права власника на користування та розпорядження своїм майном, або перешкоджання у здійсненні таких повноважень з боку інших осіб, за які особа може бути виселена з жилого приміщення з урахуванням положень житлового законодавства . Так, відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК України, припускається у випадках: - протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; - систематичного характеру таких дій; - безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, що систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). Таким чином, доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. З наявних матеріалів справи не вбачається , що донька позивача – [PERSON] була вселена та зареєстрована в спірному будинку з порушенням існуючого порядку. Позивач та його представник не надали з цього приводу будь-яких доказів в ході розгляду справи, а навпаки визнали факт законності реєстрації відповідача у спірному помешканні. Будь-яких конкретних правових доказів для виселення відповідача із спірного будинку з підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, позивач та його представник суду не надали і судом таких доказів не здобуто. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач зареєстрована у [INFO] на законних підставах. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених н6им обставин. Ч.1 ст.57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідача з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, позивач не надав достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених ним в позовній заяві, зокрема того, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття. В судовому засіданні позивач та її представник не надали суду відповідних доказів, що відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що відповідачем створюються умови, що унеможливлюють сумісне проживання у будинку з нею. Натомість в судовому засіданні сторонами визнано той факт, що відповідач будучи зареєстрованою у спірному помешканні, в такому з 2002 року не проживала і не проживає. На думку позивача – без поважних причин, на думку відповідача – з поважних, оскільки відповідач у зв’язку з скрутним матеріальним становищем змушена була поїхати на заробітки за кордон, де три роки тому перенесла онкологічну операцію і продовжує лікуватися, про це заявила і сама відповідач в судовому засіданні, будучи допитаною судом в якості свідка. Не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які дають підставу для її виселення з підстав, встановлених ст. 116 ЦК України, вони носили систематичний характер і до відповідача застосовувалися заходи запобігання або заходи громадського впливу. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили лише той факт, що відповідач в спірному помешканні не проживає. Одночасно суд бере до уваги доводи відповідача та її представника про причини непроживання відповідача у спірному помешканні та вважає їх поважними, оскільки факт роботи відповідача за кордоном та перенесена операція з приводу онкологічного захворювання не заперечувалася і самою стороною позивача. Виходячи з наведеного вище, обставин справи, встановлених судом, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави, передбачені ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з спірного будинку. Не доведено також той факт, що відповідач використовувала спірний житловий будинок не за призначенням, під чим за змістом наведеної норми права може розумітися використання цього жилого приміщення для виробничих цілей, утримання домашніх тварин тощо. Ту обставину, що відповідач не приділяє належної уваги щодо збереження, догляду та ремонту жилих та господарських приміщень, позивач не довів, не надавши суду будь-яких доказів. Відсутність в даному випадку між позивачем і відповідачем угоди щодо користування спірним жилим будинком не є підставою для виселення останньої з цього жилого приміщення. За відсутності передбачених законом (ст. 116 ЖК України) підстав для виселення відповідачки у задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього, суд вважає, що позивачем не доведено в судовому засіданні, що вона є власником спірного помешкання, а тому має право на звернення до суду з підстав, передбачених ст.ст. 316,319,321,383,393,810,815,825 ЦК, на які покликається представник позивача. Конституцією України ( ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції » від 17 липня 1997 року № 47597-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність»). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач вважає себе власником на підставі свідоцтва про право власності від 05.01.1989 р. (а.с.5) Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при вирішенні питання про те, чи є позивач власником спірного помешкання і чи має право на звернення до суду у спосіб, передбачений ст.ст. 316,319,321,383,393,810,815,825 ЦК, на які покликається представник позивача, слід керуватися положенням ЦК України в редакції 1963 року. І оскільки мова йде про колгоспний тип двору, то, на думку суду, слід керуватися статтями цього ж кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв’язку з введенням в дію Закону України “Про власність”. Колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об’єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов’язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів. Відповідно до ст.120 ЦК України 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження цим майном здійснюється із згоди всіх членів двору. Судом встановлено, що на момент прийняття Закону України «Про власність», тобто станом на 1991 р. будинок №17 по вул. Нижанківського в с. Великі Дідушичі Стрийського району Львівської області належав до майна суспільної групи господарства – колгоспний двір. На час припинення колгоспного двору, тобто станом на 15.04.1991 року єдиним членом колгоспного двору була [PERSON], і набувши право власності згідно закону, в подальшому, своє право належним чином не оформила. Не звернулася до компетентних державних органів про видачу свідоцтва про право власності, та у порядку встановленому законом таке право набувши, належним чином не оформила, а тому в суду відсутні підстави вважати позивача власником спірного помешкання. Позивач, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні належно не обґрунтувала які саме її права та якими діями відповідача порушені, позовні вимоги не довела, вона не може вважатися власником спірного житлового приміщення, оскільки належним чином своє право не підтвердила, під час судового розгляду не виявлено порушень прав та законних інтересів позивача, тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Суд вважає безпідставними покликання представника позивача на наявність у відповідача іншого помешкання, в якому вона має можливість проживати, оскільки в судовому засіданні доказів на підтвердження вказаного факту стороною позивача не подано і судом під час розгляду справи не здобуто. В суду відсутні підстави вважати, що відповідач має інше житло, окрім того, в якому зареєстрована. Суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, з вини другої доньки позивача, яка проживає в спірному помешканні, і до якої з позовом значно раніше звернулася відповідач про усунення перешкод в користуванні помешканням, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про виселення відповідача із спірного будинку не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованою, та не відповідає чинному законодавству Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов’язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed