Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-03 00:00:00

ПАТ « КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 24 листопада 2006 року між ЗАТ « КБ «Приват Банк» та [PERSON] фактично було укладено кредитний договір та відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення та строковості грошові кошти в сумі 1953,90 грн. зі сплатою 2,09 % на місяць за користування кредитом строком до 23 листопада 2007 року. Відповідно до умов договору, [PERSON] зобов'язаний щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та процентів за користування ним. Відповідач, в порушення умов договору, не проводив платежів в рахунок повернення заборгованості та у визначений строк не повернув всю суму боргу. Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору утворилась заборгованість, сума якої станом на 22.03.2013 р. становить 26 026,75 грн., в тому числі сума пені, до стягнення якої заявлено 13 865,79 грн. за порушення строків повернення коштів. Таким чином, позивач, назву якого було змінено на ПАТ « КБ «Приват Банк», просить суд стягнути з відповідача вказану суму боргу, поклавши на нього судові витрати. Представник позивача надала в судове засідання заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2006 року між ЗАТ «КБ «Приват Банк», яке згодом змінило свою назву на ПАТ « КБ «Приват Банк», та [PERSON] фактично було укладено кредитний договір № DNH4KP69180010, відповідно до якого позивач надав останньому у тимчасове користування грошові кошти в сумі 1953,90 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,09% на місяць з кінцевим терміном повернення коштів до 23 листопада 2007 року. Кошти були надані [PERSON] в повному обсязі в порядку та в строки, передбачені договором. Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний щомісяця вносити кошти в рахунок повернення кредиту в узгоджених сторонами порядку та розмірах. Відповідач [PERSON] в порушення умов договору протягом певного часу не проводив платежів в рахунок повернення позики. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Виходячи з вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Виходячи з положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Оскільки відповідач у встановлені договором строки та обсяги повернення кредитних коштів не здійснював, станом на 22.03.2013 р. утворилась заборгованість в розмірі 1953,90 грн. суми основного боргу, 8491,50 грн. заборгованості по відсотках, 522,27 грн. штрафу, передбаченого п.2.4.5.5 кредитного договору (складеного у формі заяви позичальника), 500 грн. фіксованої частини штрафу, що загалом становить 11 467,67 грн. Така сума боргу повністю підтверджується розрахунками, наданими стороною позивача. При цьому, згідно положень ст. 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи те, що відповідач погашення боргу взагалі не здійснював, право пред»явлення позову в частині строкового стягнення всієї його суми, в тому рахунку і пені, виникло починаючи з 23 листопада 2007 р. Однак, даний позов було пред»явлено до суду лише 18 червня 2013 р., тобто з пропущенням встановленого строку звернення до суду з вимогами про стягнення пені, що з огляду на положення ст.267 ЦК України дає підстави для відмови в задоволенні вимоги про стягнення суми пені. Відповідно до умов договору, у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати пеню, а також вимагати від позичальника, а в подальшому і в поручителя, достроково виконати грошове зобов'язання в повному обсязі. Крім того, заявлена до стягнення позивачем сума штрафу від суми заборгованості в розмірі 1215,56 грн. умовами надання кредитного договору не передбачена. Враховуючи наведене та зважаючи на те, що Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приват Банк» є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк», суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення суми основного боргу, відсотків за користування коштами та доведеної суми штрафів. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: partial