Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати договір поруки № 098-С-07/КРФ/3, укладений 28.12.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства». В судове засідання позивач не з'явився, раніше надавав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення у справі. Просив у позові відмовити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] - проти позову не заперечувала. Суд, вислухавши думки учасників процесу та дослідивши документи та матеріали, що маються у справі. вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Як видно з матеріалів справи (а.с.4-5), 28.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № 098-С-07/КРФ/3, згідно з яким позивач приймає на себе обов'язки поручителя у зобов'язанні [PERSON] перед відповідачем (банком) за договором кредитування № 098-С-07/КРФ. При цьому, суд доходить до висновку, що ствердження позивача про те, що договір поруки не відповідає вимогам законодавства не відповідають дійсності з наступних підстав: Так, статтею 62 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Така ж думка висловлена і в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, а саме: відповідно до п.3.2. рішення - регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. При цьому позивач, укладаючи договір поруки, повинен був зважувати всі умови, які банки надають своїм клієнтам, в тому числі умови та зобов'язання. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивача, задовольнили умови викладені у договорі. Отже, при укладанні договору Позивача було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, що підтверджується наявністю особистого підпису позивача на самому договорі та містить положення щодо підтвердження згоди позичальника з умовами договору і зобов'язання щодо їх виконання. При укладанні договору сторонами було дотримано всі вимоги, які необхідні для його дійсності передбачені ст. 203 ЦК України, а саме: - Зміст правочину не суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (банком укладено договір і надано кредит згідно із наявними у нього ліцензіями НБУ на цей вид діяльності ). - Особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (договір було укладено повноважними особами). - Волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі (при укладанні договору позичальником були надані всі документи, які підтверджують про те. що волевиявлення було вільним). - Правочин вчинено у формі, яка встановлена законом (правочин був вчинений у письмовій формі, підписаний повноважними особами та скріплений печаткою). - Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п.7 висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за перше півріччя 2012 року, підставою недійсності правочину є недодержання його сторонами вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України саме в момент вчинення правочину. Згідно з частиною першої ст. 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що зі сторони Банку при укладанні вказаного договору було дотримано всіх норм передбачених чинним законодавством, в тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів». Особливу увагу суд звертає на той факт, що зі сторони Банку жодних дій, спрямованих на зміну умов договору (як в односторонньому, так і в багатосторонньому порядку) не вживалося, що свідчить про відсутність підстав визнавати Договір на цій підставі недійсним чи визнавати дану умову договору недійсною та несправедливою. Отже, Позивач зобов'язаний виконувати договір у відповідності до його умов та законодавства. Оскільки одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє зображення у статтях 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до статей 553-554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору Поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань Боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Так, договором поруки сторони обумовили, що дія даного договору припиняється з моменту припинення зобов'язань позичальника перед кредитором за кредитним договором. Будь-які інші підстави для припинення даним договором не передбачено. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Щодо посилань позивача на зміну істотних умов Договору, суд відноситься до ник критично та вважає їх не обґрунтованими, оскільки Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як вбачається з матеріалів справи, зі сторони позивача не було надано належних доказів істотного порушення договорів та наявності шкоди, яка завдана Позивачу цим порушенням другою стороною (Банком). До того ж, у разі розірвання або зміні договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України, суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити існування одночасно чотирьох умов, які є додатковими критеріями визначення ускладнень у виконанні договору. Така ж позиція визначена в розділі щодо спорів про зміну та розірвання договорів в висновках Верховної Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за перше півріччя 2012 року, так відповідно до висновків: «Частина 2 ст. 652 ЦК встановлює умови, за одночасної наявності яких договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, Позивач зобов'язаний виконувати договір поруки у відповідності до його умов та законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed