Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 644100, 00 гривень та 10000,00 гривень моральної шкоди та судових витрат. В обгрунтування позовних вимог покликається на те , що у її приватній власності знаходиться будинок в місті Моршин, Львівської області (адреса: [ADDRESS]). Вже довший час вона не проживає на території України і в згаданому будинку, відповідно. З 2005р. в будинку проживав її син [PERSON] з дружиною [PERSON] Для благоустрою будинку в якому проживав її син з дружиною і своїм сином [PERSON], зокрема, для придбання меблів, світильників, сантехніки, посуду та елементів декору вона надсилала в Україну кошти, шляхом переказів грошей на ім'я її сина, та її колишньої невістки. Зазначає, що її син [PERSON] займався бізнесом, а колишня дружина її сина, [PERSON] приблизно 1 (один) рік працювала юристом на фірмі де засновником був її син. В майбутньому вона не виключала можливості повернутися на постійне проживання в Україну і проживала б у своєму будинку, обладнаному на її смак, а головне за її кошти. У зв'язку з великою площею будинку і високою якістю та ексклюзивністю меблів, встановленням побутової техніки, елементів декору від провідних виробників, загальна їх вартість склала понад 640 000 (шістсот сорок тисяч) гривень. Зважаючи на тривалий відрізок часу, договори з магазинами та підрядниками і фіскальні чеки не збережені. Натомість до позову додається опис і вартість меблів та інших елементів оздоблення (на кожен поверх та кімнату). ,( додаток №1). Кухонні меблі були придбані у м. Стрию (маг. на Пасажі), сервант, столи, стільці придбавалися у ТРК «Панорама Plaza», магазин «Шляхетні меблі» (м. Івано-Франківськ). У зв'язку з робочою необхідністю, в грудні 2011 року її син змушений був покинути територію України і переїхати в іншу країну. [PERSON] разом з її онуком [PERSON] продовжувала проживати в будинку ще приблизно один місяць, а потім переїхала в будинок до своїх батьків (також у м. Моршин). Для надійного зберігання коштовного майна з її будинку у м. Моршині, вона прийняла рішення про перевезення його (майна) на склад. Відповідач (батько [PERSON].), запропонував перевезти речі з її будинку на його склад: склад тимчасового зберігання ТзОВ «Екран» у м. Моршин Львівської області. Цей склад для зберігання майна з її будинку її цілком влаштував і зважаючи на родинні зв'язки з [PERSON], вона погодилася. Речі перевозилися на склад відповідача кілька днів і в цьому була задіяна певна кількість людей. Меблі допомагали перевозити наступні люди: [PERSON] (двоюрідний брат [PERSON].) проживає за адресою: [ADDRESS] (тел.: [NUMBER]), [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (тел.: [NUMBER]), [PERSON] (місце проживання невідоме) та [PERSON] (працівник [PERSON], прізвище та адреса проживання - невідомі) вони можуть підтвердити, що такі події дійсно мали місце. Перевезення майна на склад відповідача успішно завершилося приблизно 11.02.2012 року. На вищезазначеному складі створили і обіцяли підтримувати сприятливі, умови для зберігання її майна. Зрештою в будинку за адресою [ADDRESS], залишилися лише незйомні елементи оздоблення, сантехніки та освітлення, усе решта було перевезено на зберігання на склад. У червні 2012 року шлюб між [PERSON] (її сином) та [PERSON] був розірваний. Варто зауважити, що про факт розірвання шлюбу її син дізнався значно пізніше, оскільки розлучення відбулося без його участі та відома. Поділу майна колишнього подружжя не було. Копії ключів від її будинку у м. Моршині ([ADDRESS]) залишилися у [PERSON] (колишньої дружини її сина), а меблі та інші її речі продовжували перебувати на складі відповідача (її батька - [PERSON]). Через деякий час після розірвання шлюбу її сина з [PERSON]., їй стало відомо, що хтось дуже пошкодив будинок, намагаючись зняти деякі незйомні елементи декору, сантехніки та освітлення. Незрозуміла для неї неповага до її власності і відповідно, до неї особисто, вилилися в знищення її будинку, намагалися, наприклад, зняти облицювальну плитку, гранітний фасад каміну, але це призвело лише до їх руйнування і втрати своєї функціональності і вигляду. Як було зазначено вище, копія ключів від будинку залишилася лише в її колишньої невістки. Замки на дверях не зламані, а отже проникнення сторонніх осіб без ключів можна виключити. Звичайно ж, після таких подій, на її прохання, її знайомі відвідали склад, де зберігалося її майно і виявили, що він порожній. Майно з її будинку, яке було передане на зберігання відповідачу, безслідно зникло .Станом на дату подання цього позову нічого з переліку майна, яке перебувало на зберіганні на складі у [PERSON] їй не передано. Численну кількість разів вона намагалася зв'язатися з [PERSON], але ці спроби були марні. На контакт з її родичами, що проживають в Україні, він також не йде, номер мобільного телефону змінив і наразі змоги зв'язатися з відповідачем вона не має. Також, зважаючи на незаконне заволодіння її майном, не варто виключати можливості, що деякі з її речей, що перебували на складі у відповідача вже продані. Наразі їй невідомо про місце перебування її майна і його цілісність. Відповідач недобросовісно заволодів її майном і не хоче вирішити це питання в досудовому порядку. У її розпорядженні є відеозапис надісланий [PERSON], де її онук розповідає вірш в одній з кімнат будинку відповідача і позаду [PERSON] і її онука) стоїть комод (під телевізором), який був перевезений нею на склад [PERSON] ще на початку 2012 року. Очевидно, що відповідач на власний розсуд розпоряджається її майном та користується ним в своїх цілях без її відома. Саме тому вона не виключає можливості, що [PERSON] передав (продав) певну частину її майна третім особам. У неї відбулося кілька телефонних розмов з колишньою дружиною її сина (донькою відповідача) в яких піднімалася тема і обговорювалося питання повернення її майна зі складу її батька. В цих розмовах [PERSON] підтверджує, що таке майно перебуває на складі і не заперечує (погоджується) з її думкою про перевезення її майна на інший склад у зв'язку з теперішньою сімейною ситуацією. Окрім матеріальної шкоди їй було завдано і моральну шкоду неправомірними діями відповідача [PERSON], оскільки вона зазнала душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї та у зв'язку із імовірним знищенням її майна, було порушено її нормальний спосіб життя, оскільки вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх порушених прав. Вона проводила багато телефонних розмов пов'язаних з намаганнями повернути своє майно, зважаючи на різницю в часі, це також порушило комфорт її життя. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює у 10000 (десять тисяч) гривень. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що спірне майно на яке претендує позивачка ніколи їй не належало, а належало його дочці [PERSON] та зятю [PERSON] Відповідачка [PERSON], будучи представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та пояснила, що 2007 року [PERSON] її колишній чоловік та колишній зять відповідача [PERSON] - отримав у ПАТ КБ «Приват Банк» кредит на загальну суму 500 000 USD (п»ятсот тисяч доларів США). Для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору в заставу було передано ряд об'єктів (рухоме та нерухоме майно) серед яких - згадуваний в позові - житловий будинок із земельною ділянкою, що знаходяться у [ADDRESS]. Зазначений будинок перебував у власності сьогодні померлого, розлученого [PERSON] - батька [PERSON]. В зазначеному будинку проживали [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON]. Зобов'язання по кредитному договору сином Позивачки не виконувалися, внаслідок чого виникла заборгованість більше мільйона доларів США. Банк - кредитор подав судовий позов до [PERSON] про стягнення боргу. Оскільки, коштів, щоб погасити заборгованість по кредиту в [PERSON] не було, усвідомлюючи безвихідну ситуацію та неминучість конфіскації майна - будинку, було прийнято рішення про вивільнення будинку та перевезення речей, що знаходилися в будинку, щоб останні врятувати від конфіскації. Вона попросила [PERSON] та ще ряд друзів, знайомих, щоб допомогли їй у цьому, оскільки її чоловіка на той момент не було в місті. Позивачка на той момент також перебувала на території України, а тому також була задіяна у процесі вивезення речей. Жодних домовленостей із позивачкою у неї не було і бути не могло, про причетність позивачки до власності на речі, що були вивезені нею із арештованого будинку їй не відомо. Речі були перевезені на склад вказаний нею. Склад тимчасового зберігання ТзОВ «Екран», де працює, відповідач [PERSON] це приватний обчєкт, що перебуває в розпорядженні Державної митної служби України, а тому вивезені з будинку речі не могли там зберігатися. Ч.4 ст.60 ЦПК - закріплює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна. сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. В заяві позивачка вживає «мій будинок», що також для неї є незрозумілим чи невідомим фактом, оскільки, позивачка там ніколи не проживала, будинок ніколи не перебував у її власності, із власником позивачка була розлучена та перебувала в неприязних відносинах, будівництвом та оздобленням будинку займалися виключно [PERSON] та вона. Жодних розмов із відповідачем [PERSON] позивачка не вела, претензій не висувала, оскільки, зобов'язань по відношенню до позивачки у нього і ніколи не було. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦПК України - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Аналогічно - питання про відшкодування шкоди матеріальної та моральної, згідно ст.ст.22, 23 ЦК України, може висуватися при порушенні прав особи. Ні з позовної заяви, ні з доданих до неї матеріалів не вбачається права власності [PERSON] на зазначене нею у справі майно. Право власності, відповідно до ЦК України (ст.316), це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності (ст.317 ЦК України) полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Виникла ситуація, в якій соба, яка подає позов про порушення права не є носієм цього права. А відповідач [PERSON], як вбачається за змістом та характером позовних вимог, - є неналежним. Жодних цивільних обов'язків перед [PERSON] у них не має. Ст. 11 ЦК України чітко визначає коло підстав для виникнення цивільних прав та обов'язків. Як неодноразово зазначав Верховний Суд України, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це. З пред'явленого позову взагалі не вбачається, які саме свої права позивачка вважає порушеними та про захист яких вона просить в судовому порядку. Щодо відшкодування моральної шкоди, то згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в редакції від 27.02.2009 р. (далі - Пленум ВСУ № 4). Так згідно до п. 4 вищевказаної постанови відповідно до ст.119 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Вищевказані тлумачення Верховного Суду України роблять неможливим задоволення позову про стягнення моральної шкоди без встановлення судом необхідних фактів та обставин, а саме наявність моральної шкоди, протиправна поведінка заподіювача, докази, на підставі яких можна зробити такі висновки, та причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями та шкодою. Проте, обставини, викладенні позивачем, не відповідають таким, що зумовлюють наявність усіх вищевказаних умов. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що дійсно допомагали [PERSON] вивозити меблі з будинку в м.Моршин, однак тільки вантажили меблі, а куди їх відвезли не знають. Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку представника позивачки [PERSON] відповідачки [PERSON], яка є представником відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Нормами ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Нормами ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до норм ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Положеннями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] дійсно перебувала в шлюбі з [PERSON], шлюб з яким розірвано, та проживали однією сім»єю в будинку по [ADDRESS]. Позивачка не надала суду доказів того, що будинок за вищевказаною адресою є у її власності, а також не надано жодного доказу того, що наявне в будинку майно є її власністю. Суд вважає, що факт використання коштів, згідно грошових переказів (додаток №. 2 (а.с. 9-35) на ім»я [PERSON], [PERSON], [PERSON], для придбання майна для позивачки, яка з 1996 року проживає в м. Нягань у Росії, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджено жодними доказами, а тому підстав для задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 654100 гривень суд не вбачає. Відтак не має підстав для відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed