Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір № 578 на опалення місць загального користування, укладеного між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] недійсним, та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 49 550,40 грн. та судові витрати в розмірі 500 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він мешкає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем теплової енергії на забезпечення опалення місць загального користування. Правовідносин між ним та тепловою організацією на даний момент не існує, оскільки договір № 578 про надання послуг на опалення місць загального користування діяв у період з 15.11.2007 року по 15.11.2009 року. Розрахунок заборгованості за послуги теплопостачання по споживачу [PERSON], який надало ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», містить в собі зовсім інший термін нарахування - з 01.10.2007 року по 01.05.2012 року, що перевищує строки, обумовлені договором, і в свою чергу суперечить положенню ч. 1 ст. 631 ЦК України, де вказано, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої пава і виконувати обов'язки відповідно до закону. Підпис на даному договору № 578 не належить [PERSON], а підписаний іншою особою. Доказом неналежності підпису в договорі [PERSON] є можливість ідентифікувати його з справжнім підписом на акті перевірки системи теплопостачання індивідуального опалення в його квартирі від 21.11.2007 року, який був підписаний інженером ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», та на довіреності, видної на ім'я [PERSON] та посвідченої нотаріусом. Позивач вважає, що оскільки між ним та відповідачем відсутні будь -які договірні правовідносини, то відсутня і підстава для сплати нарахувань за споживання теплової енергії на забезпечення опалення місць загального користування. У зв'язку з тим, що підпис споживача, який посвідчує договір № 578, не належить [PERSON], позивач зазнав приниження честі, гідності та ділової репутації, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» привселюдно розголошувало серед мешканців будинку інформацію, що [PERSON] є боржником та фактично повинен сплатити борг, а в разі несплати боргу під'їзд, в якому він мешкає, буде відключений від опалення місць загального користування. Відповідач заперечував проти позову та вказував, що в силу ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме на споживача покладений обов'язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем послуг на основі типового договору. У разі встановлення в квартирі індивідуального опалення споживач зобов'язаний укласти договір на опалення місць загального користування. Завою від 15.11.2007 року позивач викликав представників ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» для складання акту про відключення. Актом перевірки системи теплопостачання від 21.11.2007 року, за участю представників підприємства «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] зафіксовано, що прилади опалення відокремлені від системи централізованого опалення будинку, транзитні трубопроводи системи опалення за ізольовані та зашиті оздоблювальними матеріалами, проект на відключення від мереж погоджено, на опалення місць загального користування зазначеним споживачем укладений відповідний договір № 578 від 15.11.2007 року. Акт перевірки засвідчено підписом споживача [PERSON] Договір № 578 був спрямований на реальне настання правових наслідків - опалення місць загального користування у зв'яку із встановленням [PERSON] індивідуального опалення в квартирі. Відповідач вважає, що даний договір № 578 не порушує прав та законних інтересів позивача. Також відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності, оскільки за захистом свого порушеного права [PERSON] звернувся майже через шість років, тому позовна вимога про визнання договору недійсним заявлена поза межами строку загальної позовної давності позивач. Позивач особисто був присутній при перевірці системи теплопостачання працівниками відповідача та складанні акту від 21.11.2007 року, в якому ознайомився з тим, що договір на опалення місць загального користування № 578 від 15 листопада 2007 року укладено. Споживач власноручно підписався в цьому акті та отримав один примірник такого. За таких обставин 21 листопада 2007 року позивач дізнався, що від його імені укладено спірний договір, який ним не підписувався, будь-кого на укладення такого договору він не уповноважував. Підстав для стягнення моральної шкоди також не вбачав. Позивач у судове засідання не прибув. Його представник за довіреністю [PERSON] просив надалі розглядати справу без їх участі. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, розглянувши матеріали справи, встановив, що актом перевірки системи теплопостачання від 21.11.2007 року за участю представників підприємства «Полтаватеплоенерго» та споживача кв. 62 [PERSON] зафіксовано, що прилади опалення відокремлені від системи централізованого опалення будинку, транзитні трубопроводи системи опалення заізольовані та зашиті оздоблювальними матеріалами, проект на відключення від мереж погоджено, на опалення місць загального користування зазначеним споживачем укладено відповідний договір № 578 від 15.11.2007 року. Акт перевірки засвідчено підписом споживача [PERSON] (а.с. 9). Позивач не заперечує, що був присутнім при підписанні даного акту. 15 листопада 2007 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] був укладений договір на опалення місць загального користування (а.с. 8). Підпис в цьому договорі різко відрізняється від особистого підпису [PERSON], який міститься в матеріалах справи, та від його підпис у в акті перевірки системи теплопостачання від 21.11.2007 року. Відповідно до ст. 19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов'язками споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (далі - Правила) споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦКУкраїни, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Між сторонами фактично виникли правовідносини з надання послуг теплопостачання, звідси договір № 578 на опалення місць загального користування, є чинним. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Верховний Суд України у постанові Пленуму №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" акцентує увагу на тому, що саме встановлення судом факту порушення правочином прав чи охоронюваних законом інтересів позивача є обов'язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним. У даному випадку позивачем не наведено правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним та того факту, що оспорюваний правочин порушує його права чи законні інтереси, адже послуги з опалення місць загального користування відповідачем надаються, а позивачем отримуються з моменту встановлення у квартирі 62 індивідуального опалення. Саме лише небажання позивача проводити оплату за надані послуги не може буди підставою для визнання недійсним правочину. Щодо позовної вимоги про стягнення з підприємства «Полтаватеплоенерго» моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на вищевикладене підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає. Також слід зазначити, що положенням ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 3 ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що підстави для визнання правочину недійсним та стягнення моральної шкоди відсутні, а позовні вимоги знаходяться за межами позовної давності, оскільки 21 листопада 2007 року позивач дізнався, що від його імені укладено спірний договір, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed