Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому посилалася на те, що 7 червня 2006 року вона уклала з відповідачем кредитний договір, на забезпечення виконання її забов»язань за цим договором було укладено також договір застави майнових прав на нерухомість. Згідно умов кредитного договору відповідач зобов»язувався надати їй кредит у розмірі 148 000 доларів США на строк з 7 червня 2006 року по 4 червня 2021 року для цілей придбання житлового будинку в [ADDRESS] За користування кредитом вона зобов»язана сплачувати банку щомісяця відсотки у розмірі 1% від суми кредиту та винагороди у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту. Погашення суми кредиту повинно відбуватися шляхом внесення нею платежу у розмірі 2 102,95 доларів США щомісяця під 0% за дострокове погашення кредиту. Посилаючись на п.п.3.4, 3.2, 4.1, обґрунтовувала несправедливість цих пунктів кредитного договору, оскільки вимога про сплату 54% річних від суми простроченого платежу та сплати додатково 30,24 % річних від суми заборгованості згідно п.3.2 договору порушують п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого несправедливою є умова договору про сплату штрафу у розмірі більше 50% вартості послуги. Також вказані пункти кредитного договору є несправедливими тому, що розмір відповідальності споживача більш ніж вдвічі перевищує розмір відповідальності банку, чим порушується принцип рівності сторін договору і крім того порушують Конституцію України, оскільки накладають на неї подвійну відповідальність за одне і те ж порушення договору. Просила визнати недійсним п.3.2 кредитного договору від 7 червня 2006 року укладений між нею та відповідачем у зв»язку з тим, що він є несправедливим, викласти п.3.4 кредитного договору у запропонованій нею редакції, визнати недійсним п.4.1 кредитного договору від 7 червня 2006 року укладений між нею та відповідачем у зв»язку з тим, що він є несправедливим і зобов»зати ПВАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок її заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, які дійсно мали і мають місце, і просив позов задовольнити. Позивачка при цьому пояснила, що вона дійсно особисто ознайомлювалася з текстами як самого кредитного договору так і додаткової угоди до нього, підписала ці документи, отримала кредит і сплачувала щомісячні платежі для його погашення, однак у 2013 році їй стало відомо, що при розрахунку заборгованості банк застосував інші відсотки. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подавши письмові заперечення, в яких виклала правову позицію банку з приводу даного позову, і пояснила, що відповідачкою був отриманий кредит саме в розмірі 148 000 доларів США. Дії банку були законними, при укладенні даного договору позивачка з його умовами погоджувалася, як і з додатковою угодою по цьому договору. В рахунок погашення заборгованості на протязі 6 років сплачувала платежі і на протязі цього часу у неї не виникало ніяких претензій щодо редакції договору та його умов. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов є безпідставним і до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що дійсно, між сторонами був укладений договір, пункти якого оспорюються позивачкою, що стверджено копією цього договору, яким визначені його предмет, забезпечення зобов»язань, умов погашення заборгованості і сплати процентів, обов»язки банку, обов»язки позичальника, права банку та позичальника, їх відповідальність, особливі та інші умови, графіку погашення кредиту, додаткової угоди до цього договору. Суд не може погодитися з доводами позивачки про несправедливість окремих пунктів кредитного договору, оскільки саме його укладення сторонами свідчить про волевиявлення позивача і бажання отримати кредит у розмірі 148 000 доларів США та саме отримання даної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами, зокрема, є помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивотей і якості речей, які значно знижують її цінність, або можливість використання за цільовим призначенням. Таких обставин по даній справі судом не встановлено. Отже, суд доходить висновку, що при укладанні оспорюваного договору дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину відповідно до вимог ст.230 ЦК України, а позивачкою не надано належних доказів обґрунтованості предмету та змісту пред»явленого нею позову, прямих чи непрямих доказів в обґрунтування своєї правової позиції по справі та порушення її законних прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки відповідач діяв в рамках правового поля відповідно до вимог ст.ст. 192, 1054 ЦК України, ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.47, 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Outcome: dismissed