Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме, на житловий будинок з належними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] до якого входить одноповерховий житловий будинок загальною площею 99.1 кв.м., житловою 49,6 кв.м. під літерою «А», стайня «Б», стодола «В», літня кухня «Г», курник «Д», комора «Е», курник «Ж», ворота №1, огорожа №2 та на земельну ділянку площею 2,03 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради, згідно Державного акту на право власності на землю, серії Р1 №662168. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на житловий будинок з належними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] до якого входить одноповерховий житловий будинок загальною площею 99.1 кв.м., житловою 49,6 кв.м. під літерою «А», стайня «Б», стодола «В», літня кухня «Г», курник «Д», комора «Е», курник «Ж», ворота №1, огорожа №2 та на земельну ділянку площею 2,03 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради, згідно Державного акту на право власності на землю, серії Р1 №662168 і на яке від імені померлого на її користь було складено заповіт. [PERSON] звернулась в Монастириську державну нотаріальну контору для оформлення спадщини але їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Представник Висоцької сільської ради в судове засідання не з'явився, суду подав заяву в якій просить судовий розгляд справи проводити за відсутності представника Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] року у віці 84 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 25.07.2011 року, актовий запис №12. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на належне йому майно. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належав житловий будинок з належними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] що підтверджується технічним паспортом на житловий дім індивідуального житлового фонду (а.с. 6), довідкою висоцької сільської ради №1170 від 18.11.2013 року і який відносився до соціальної групи «колгоспний двір», що складався із п'яти членів, і з якого син, невістка, внучка були виписані 01.04.1991 року в інший житловий будинок. Окрім цього, спадкодавцю належала земельна ділянка загальною площею 2,03 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Висоцької сільської ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №662168. Як убачається із довідки виданої виконкомом Завадівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 18.11.2013 року № 1171, що з 1989 - 1991 рр. у будинку проживали та були зареєстровані п'ять його членів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.05.1968 року (а.с. 9) та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 09.09.1989 року і згідно якого позивач своє дошлюбне прізвище [PERSON] змінила на [PERSON], а тому є єдиним спадкоємцем за заповітом спадкового майна, відмови від прийняття спадщини не заявляла, а прийняла спадщину. А тому позивач по справі - [PERSON], має право на спадкування згідно заповіту після смерті [PERSON] Як слідує із листів державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на будинковолодіння власником якого був її батько, з підстав відсутності правовстановлюючого документа. Окрім цього, нотаріусом також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку спадкодавця з підстав відсутності у позивача правовстановлюючих документів на цю ділянку. За п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК Української РСР ( 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівними. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Як встановлено у судовому засіданні, усі члени колгоспного двору не ставили питання про витребування частки у майні колгоспного двору. Як убачається із поданих заяв, спадщини вони не приймали, більше того, їм відомо про заявлені вимоги [PERSON], проти визнання за нею права власності на усе майно не заперечують, оскільки жодних заяв з цього приводу не подавали, і будь-яких дій, які б перешкоджали позивачу реалізувати своє право на спадкування не вчиняли. Окрім цього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дають свою згоду на те, щоб було визнано право власності на вищевказане спадкове майно за [PERSON], що підтверджується їх заявами, посвідченими секретарем виконкому Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за заповітом має право на житловий будинку з належними будівлями та спорудами. Також нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] з підстав відсутності правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно державного акта на право власності на землю серії Р1 № 662168, оригінал якого був втрачений, про що свідчить повідомлення в засобах масової інформації в газеті «Вісті Придністров'я» №35 (7016) від 06.09.2013 року [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 2,03 га. Відсутність оригінала правовстановлюючого документа стала причиною неможливості оформлення спадкових документів на земельну ділянку згідно заповіту після смерті [PERSON] в державній нотаріальній конторі. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушене право власності, яке підлягає захисту, а позов до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на успадковане за заповітом майно, що належало померлому [PERSON], а саме на житловий будинок з належними будівлями та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved