Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

ПАТ «Ідея Банк» 3 грудня 2013 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 25 жовтня 2007 року між ВАТ «АКБ «Прикарпаття», в особі уповноваженого представника ТОВ « 1-2-3 Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Плюс Банк», яке змінило назву на ПАТ «Ідея Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 557003030, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 3 575 грн. 76 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,5 % річних, а відповідач зобов'язалася здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами договору. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 20 листопада 2013 року склав 200 грн. 67 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 200 грн. 67 коп., яка складається з простроченого боргу у розмірі 28 коп., прострочених відсотків у розмірі 38 коп., строкових відсотків у розмірі 1 коп., віндикаційних витрат у розмірі 200 грн., а також судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. Позивач, повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, у судове засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання була повідомлена в порядку, передбаченому чинним законодавством України, у судове засідання не з'явилася. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 25 жовтня 2007 року між ВАТ «АКБ «Прикарпаття», в особі уповноваженого представника ТОВ « 1-2-3 Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Плюс Банк», яке змінило назву на ПАТ «Ідея Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 557003030, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 3 575 грн. 76 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,5 % річних, строком на 12 місяців (а.с. 10-11). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 20 листопада 2013 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 200 грн. 67 коп. (а.с. 5). Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим цього ж пункту встановлено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. При цьому кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Кредитний договір було укладено 25 жовтня 2007 року строком на 12 місяців. З урахуванням трирічного строку позовної давності, який встановлено чинним законодавством, останнім днем подання позову до суду є 25 жовтня 2011 року, позов до суду було подано 3 грудня 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Судом приймається до уваги та обставина, що п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює досудове врегулювання правовідносин, що виникли між сторонами. Подання позивачем позову до суду свідчить про те, що у досудовому порядку спір врегулювати не вдалося. Разом з тим, позивачем не надано суду обґрунтованих причин пропуску строку позовної давності, а за таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Не можуть бути прийняті до уваги судом вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України про необхідність наявності заяви однієї з сторін по справі про застосування строку позовної давності, оскільки п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що позовна давність по справі про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони в спорі. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» та вимог про стягнення судового збору слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed