Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

В березні 2013р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 10.08.1980 року працював на підземних роботах в шкідливих умовах на шахті №9 «Великомостівська» на дільниці ВТБ , де працював до 16.04.1997 року .З 16.04.1997 року продовжив роботу на посаді гірничого майстра ДВАТ «Червоноградське шахто прохідницьке підприємство» і працював та до 18.11.2000року . Був звільнений з роботи з вказаного підприємства по ст. 38 КЗпП України - у зв'язку з виходом на пенсію . Зазначив, що у зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою, що підтверджується записами у медичній картці та витягами з історії хвороби. Відповідно до повідомлення про хронічне захворювання відповідачем було проведено розслідування випадку даного професійного захворювання, за результатами якого було складено Акт розслідування професійного захворювання від 19.10.2000р.. Даним Актом було встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок роботи у шкідливих умовах праці на вугільних підприємствах та в умовах запиленості повітря робочої зони, важкої праці, несприятливих факторах мікроклімату в шахті та невиконанні роботодавцем норм і правил охорони праці, гігієнічних регламентів та нормативів. Висновком МСЕК йому вперше з 01.11.2000р. було встановлено третю групу інвалідності внаслідок профзахворювання та стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50%. В подальшому група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50% продовжувались, а відповідно до висновку МСЕК від 04.10.2007р. внаслідок значного погіршення стану здоров'я йому було встановлено 3 групу інвалідності з 50% втрати професійної працездатності безтерміново. Позивач зазначив, що з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності і на момент звернення до суду систематично перебуває на лікуванні та обліку у лікаря - терапевта з приводу ушкодження здоров'я та вважає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому було завдано моральної шкоди. Враховуючи характер своїх фізичних та моральних страждань, їх постійну тривалість та значне погіршення стану здоров'я, заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 40000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, а відтак просить позов задовольнити, стягнувши з ПАТ шахти «Надія » на його користь 40000грн. на відшкодування моральної шкоди. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Шахти»Надія»» в судовому засіданні позову не визнав, покликаючись на те, що позивач при влаштуванні на роботу був ознайомлений з умовами праці, яка є небезпечною; ним не подано висновку МСЕК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності; підприємство є збитковим і майновий стан не позволяє проводити такі виплати; чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, зокрема, «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затв. постановою КМ України від 23.06.1993р. № 472 (в редакції від 03.10.1997р.) передбачало виплату моральної шкоди працівникові в розмірі, що не перевищує 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто, не більше 2550 грн. Також, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності. Таким чином у задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 10.08.1980 року працював на підземних роботах в шкідливих умовах на шахті №9 «Великомостівська» на дільниці ВТБ , де працював до 16.04.1997 року .З 16.04.1997 року продовжив роботу на посаді гірничого майстра ДВАТ «Червоноградське шахто прохідницьке підприємство» і працював та до 18.11.2000року . Був звільнений з роботи з вказаного підприємства по ст. 38 КЗпП України - у зв'язку з виходом на пенсію . За час виконання своїх посадових обов'язків позивач внаслідок погіршення стану здоров'я звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Так, як вбачається з витягу з історії хвороби №15788/952 від 02.10.2001р. Львівської обласної клінічної лікарні терапевтичного профпатологічного відділення йому вперше було діагностовано професійні захворювання - хронічний бронхіт 2 ст., острохондроз . Відповідно до повідомлення про хронічне захворювання шахтою як підприємством - заподіювачем шкоди було проведено розслідування випадку даного професійного захворювання. Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 19.10.2000 року, професійне захворювання [PERSON] виникло в результаті контакту з вугільно-породним пилом, що перевищує ГДК, важкої фізичної праці у вимушеному положенні тіла і переохолодженні організму на протязі стажу роботи на вугільній шахті «Червоноградська». Як вбачається з висновку МСЕК від 01.11.2000р. позивачу вперше з 01.11.2000р. було встановлено третю групу інвалідності внаслідок профзахворювань та стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50% з терміном переогляду 01.11.2001р. Відповідно до висновків МСЕК від 11.01.2001р. № 006189, група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50% позивачу продовжувались, а відповідно до висновку МСЕК від 04.10.2007р. внаслідок погіршення стану здоров'я йому було встановлено 3 групу інвалідності з 50% втрати професійної працездатності безтерміново. Згідно записів в медичній карті та витягів з медичної карти стаціонарного хворого видно, що позивач надалі був змушений звертатись за медичною допомогою у зв'язку із погіршенням стану здоров'я та проходив стаціонарне лікування. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 (з послідуючими змінами та доповненнями), передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві вперше було передбачено ЗУ «Про охорону праці», який введено в дію з 24.11.1992р. (згідно постанови Верховної Ради У країни від 14.10.1992р. № 2695 - XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці», відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений «Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. № 472, які введені в дію з 01.07.1993р. Згідно абзацу 5 пункту 4 цих Правил, за наявності факту моральної шкоди, потерпілому відшкодовується така. Відповідно до п. 38 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», що діяли на час спірних правовідносин, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин (грудень 1997р.) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалися п. 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків». Крім того прикінцевими положеннями ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999р., який вступив у дію з 01.04.2001р. встановлено, що заборгованість потерпілим на виробництві, яким до набрання чинності цим законом (до 02.04.2001р.) підприємства, установи, організації, які не відшкодували моральної і матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу саме Державним підприємством «Львіввугілля». За встановлених обставин, суд також приходить до висновку про те, що позивачу було заподіяно моральну шкоду внаслідок профзахворювання, яким спричинено втрату ним - [PERSON] 50% професійної працездатності, оскільки втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Отже, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди з часу, коли вперше йому було встановлено втрату професійної працездатності, спірні ж правовідносини на той час регулювалися Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаної з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (з наступними змінами і доповненнями). Проте, вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, суд враховує, що на час проведення первинного МСЕК, а саме 01 листопада 2000 року, діяла ч. 2 п. 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» в редакції постанови КМ України від 03.10.1997р. № 1100, в якій зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати ста п'ятдесяти мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до Указу Президента України № 762 від 25 серпня 1996 року «Про грошову реформу в Україні» розмір мінімальної заробітної плати станом на листопад 2000р. складав 15 гривень. Враховуючи зазначене та беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем ушкодження здоров'я та пов'язані з ним фізичні і моральні страждання, інтенсивність та довготривалість фізичних і психічних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає, що з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2550 грн. (15 грн./розмір мінімальної заробітної плати/ х 150 мінімальних заробітних плат/ = 2550). Доводи позивача про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я в розмірі - 40000грн. не ґрунтуються на законі, а тому її слід відхилити. Безпідставним є також посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення моральної шкоди, відповідно до ст. 76 ЦК України 1963р., виходячи з наступного. Згідно ст. 233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду. Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України). Отже, суд приходить до висновку про те, що на дані спірні правовідносини розповсюджується дія ЦК України в редакції 1963 року, відповідно до ст. 83 якого - позовна давність не розповсюджується на вимоги позивача, оскільки вони випливають із порушення особистих немайнових прав.

Outcome: partial