Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-24 00:00:00

17 грудня 2012 року позивач [PERSON], діючи від свого імені та від імені неповнолітньої доньки [PERSON], звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що разом із донькою є власниками квартири [ADDRESS]. У помешканні також зареєстрований відповідач [PERSON] З серпня 2011 року відповідача забрав усі свої речі та залишив квартиру. Участі в оплаті комунальних послуг та утримання майна відповідач не приймає. Вважаючи, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, на підставі ст. 405 ЦК України просить визнати його таким. 11 червня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], який за своєю суттю є зустрічним, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. В обґрунтування вимог зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана ним та відповідачем у період зареєстрована між ними шлюбу на праві спільної часткової власності. Він є зареєстрованим у даній квартирі. 17.05.2011 року він подарував належну йому частку квартирі донці [PERSON] Вважає, що як член родини має право на проживання у квартирі, проте колишня дружина чинить перешкоди у цьому. У квартирі він не проживає з поважних причин, в тому числі за станом здоровя. Після ДТП він отримав серйозні ушкодження, тривалий час знаходився на лікуванні, не міг самостійно пересуватися, та 01.03.2012 року був визнаний інвалідом ІІІ групи безстроково. Відповідач, скористувавшись його безпорадним станом, заявила про розірвання відносин, про те, що надавати допомогу в організації його життя і лікування вона наміру не має, і що він повинен забрати свої речі з квартири. Щоби потрапити до квартири він був змушений викликати міліцію, а забравши таким чином свої речі тимчасово посилився у своїх батьків, оскільки потребував догляду. Іншого житла він не має, Просив усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити його. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Вимоги зустрічного позову не визнали та пояснили, що у 2008 році відповідач дійсно потрапив у ДТП, отримавши важкі тілесні ушкодження. Вона надавала йому допомогу у період лікування. У липні 2011 року він отримав перелом нижньої кінцівки, пересувався на ходунках. На той час відносини між ними вже фактично були припинені. 27.08.2011 року відповідач разом зі своїм батьком приїхали до неї, відповідач був гнівний, поводився неадекватно, що стало причиною виклику ним міліції. В подальшому він добровільно забрав усі свої речі, віддав ключі від квартири та переїхав жити до своїх батьків. На сьогодення вона проживає у квартирі спільно із донькою та новим чоловіком, з яким 19.10.2012 року уклали шлюб. Вважаючи, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням і його вселення буде протизаконним, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі. Предявлені [PERSON] вимоги не визнали та пояснили, що у липні 2011 року він зламав нижню кінцівку, у звязку із чим перебував на стаціонарному лікуванні, а [PERSON] в цей час поїхала на відпочинок. За тиждень до його виписки з лікарні вона приїхала до нього і сказала, що прагне розірвання шлюбу і йому необхідно забрати речі з квартири. 26.08.2011 року вона зателефонувала і сказала, що перевезе його речі. 27.08.2011 року він приїхав, та до квартири потрапив тільки за 3 години і за допомогою працівників міліції. У квартирі його речей вже не було. Йому довелося переїхати до своїх батьків у село, оскільки він потребував догляду. На даний час він тимчасово поживає у своєї сестри, іншого житла не має. Звернутися за захистом своїх прав раніше він не мав змоги за станом здоровя. Просили відмовити у задоволенні предявленого позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому в сенсі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами у справі, не підлягають доказуванню. Так, встановлено, що з 08 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2011 року, яке набрало чинності 15 жовтня 2011 року, шлюб між ними розірвано (т. ІІ а.с. 10). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] (т. І а.с. 8). 18 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу серії ВКА 394162, посвідченого нотаріально за реєстровим № 4503, сторони набули у спільну часткову власність нерухоме майно квартиру [ADDRESS], а саме по 1/2 її частки кожний (т. І а.с. 9, т. ІІ а.с. 4-6). 17 травня 2011 року між дарувальником [PERSON], з одного боку, та [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах неповнолітньої доньки - обдаровуваної [PERSON], з іншого, було укладено договір дарування серії ВРК № 691983, посвідчений нотаріально за реєстровим № 1403, на підставі якого обдаровувана набула у власність 1/2 частку квартири [ADDRESS] (т. І а.с. 10, 11, т. ІІ а.с. 7-9). Згідно зі свідоцтвом серії І-НО № 012851, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 11.05.2012 року, [PERSON] набула прізвище «Максакова», про що вчинено актовий запис № 13 (т. І а.с. 7). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з ним, встановлюється законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною другою статті 64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача, а так само і власника, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб якщо вони постійно проживають разом із наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Більш розширене визначення поняття «сімя» закріплено змістом ст. 3 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до наведеної норми сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку із навчанням, роботою, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином відповідач [PERSON] розпорядившись належною йому часткою спірного жилого приміщення на користь доньки [PERSON], однак залишаючись проживати спільно із нею та дружиною, набув сервітутного права користування цим приміщенням. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Втім, як вбачається з акту, наданого обслуговуючою організацією ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 20.03.2013 року, [PERSON] за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] не проживає з серпня 2011 року (т. І а.с. 46). Засвідчені даним актом відомості в цілому узгоджуються із доводами позивача [PERSON], наведеними за містом позову та наданими нею в ході судового розгляду справи, щодо періоду залишення [PERSON] житла, а також були визнані самим відповідачем. Зважаючи на положення ст. 72 ЖК України особа може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною третьою статті 71 ЖК України встановлено вичерпний перелік випадків збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї житлового приміщення понад встановлені строки. Як розяснено у п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно із випискою з історії хвороби № 339, виданої Міською лікарнею № 4 міста Маріуполя, [PERSON] у період з 27 червня по 29 липня 2011 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «закритий чрезвертельний перелом лівого стегна». 29 липня 2011 року його було виписано з лікарні на амбулаторне лікування (т. І а.с. 49). З довідки за № 257, виданої виконкомом Кузнецівської сільради Розівського району Запорізької області від 21.06.2013 року, вбачається, що [PERSON] дійсно у період з 29.07.2011 року по 03.10.2011 року без реєстрації проживав спільно із своїми батьками у с. Кузнецівка по вулиці Леніна, 38, які здійснювали догляд за ним (т. І а.с. 49). Дані обставини, а також потреба відповідача у зазначені періоди часу у сторонньому догляді через складнощі у самостійному пересуванні, визнані та не спростовані позивачем [PERSON] Разом із тим, доводи відповідача [PERSON] щодо його неправомірного виселення з квартири і наявності перешкод у користуванні нею суд до уваги не сприймає, оскільки вони ґрунтуються виключно його поясненнями, і спростовуються наданими позивачем розписками від 27.08.2011 року та від 03.10.2011 року про добровільне отримання ним низки майна (т. І а.с. 72, 73). При цьому суд не може не взяти до уваги той факт, що понад 23 місяці відповідач [PERSON] не порушував особисто чи за допомогою представників у встановленому законом порядку перед компетентними органами питань щодо захисту його, як вважає, порушеного, не визнаного чи оспорюваного права, інтересу тощо, а доказів на підтвердження наявності обмежень у здійсненні таких дій в ході розгляду справи не надано взагалі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої він встановлений (сервітуарія). Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин суд вважає, що відповідач [PERSON] добровільно залишив місце проживання - № 55 будинку № 12 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі, тобто відмовився від сервітутного права. Не проживаючи у спірному помешканні понад передбачені законом строки в сенсі ч. 2 ст. 405 ЦК України [PERSON] втратив право користування ним, а отже підстави для його вселення відсутні. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову [PERSON], а тому визнає відповідача [PERSON] таким. що втратив право користування спірним жилим приміщення. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] суд відмовляє на підставі вищевикладеного вмотивування. У відповідно до положень ст.ст. 79,88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 114,70 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved