Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

У листопаді 2013 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою звернулася [PERSON] (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТІС ТАРДА» (відповідач) про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві та у судовому засіданні, посилається на те, що з 01.10.2013 року по 21.10.2013 року вона працювала комірником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТІС ТАРДА». 21.10.2013 р. вона звільнилася з роботи за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. При звільненні розрахунок з нею було проведено тільки 14.11.2013 року. Тому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 жовтня 2013 року по 14 листопада 2013 року в сумі 1995 грн. 66 коп. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Стверджувала, що звільнення позивача з роботи проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, тому вважає, що порушень з боку відповідача допущено не було, просила суд відмовити в задоволенні позову. Також зазначила, що відповідач в день звільнення 21.10.2012 року не працювала, оскільки перебувала у відпустці. З вимогою про розрахунок позивач до 14.11.2013р. не зверталася (а.с.19). Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2013 року [PERSON] було прийнято на роботу комірником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТІС ТАРДА» наказом № 326-вк-0000000422 від 01.10.2013 року з окладом 1700 гривень, що підтверджується: її заявою, копією трудової книжки та наказом №326-вк-0000000422 про прийняття на роботу (а.с.5, 20,40). 21.10.2013 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням по ст.38 КЗпП України, що підтверджується: її заявою, копією трудової книжки та наказом №348-вк-0000000422 про припинення трудового договору (а.с.4-5,32, 39). В день звільнення 21 жовтня 2013 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати по сімейним обставинам, що підтверджується: її письмовою заявою, табелем обліку робочого часу ТОВ «Отіс Тарда» за жовтень 2013р. та наказом (а.с.21,22, 36-37). Розрахунок з [PERSON] за її вимогою було проведено 14 листопада 2013 року в повному обсязі, що не оспорюється сторонами. У судовому засіданні свідок [PERSON], який працює на посаді начальника відділу кадрів Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТІС ТАРДА», показав, що звернень до дня проведення розрахунку від [PERSON] не надходило. Свідок [PERSON], яка працює на посаді бухгалтера підприємства показала суду, що розрахунок з [PERSON] було проведено відразу після її звернення, а саме 14.11.2013р. без жодних затримок. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, оскільки позивач в день звільнення, а саме 21 жовтня 2013р. не працювала, то зазначені суми були їй виплачені підприємством в день пред'явлення її вимоги про розрахунок, а саме 14 листопада 2013 року згідно з чинним законодавством. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства та положень актів, які є обов'язковими для виконання сторонами спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В силу ч. 3 ст. 58 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Оскільки позовні вимоги позивач заявляла про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд не приймає до уваги твердження позивача, які виходять за межі правового кола виниклих правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючі, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судових витрат, їх необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed