Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

16.04.2013 року позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування від 10.12.2003 року (реєстровий №9625), спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачкою право власності на ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування від 10.12.2003 року (реєстровий №9625). Представник позивачка у судовому засіданні підтримала позов повністю та суду пояснила, що з 19.02.2002 року по 04.01.2012 року позивачка з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі та на подаровані їй батьками кошти зробила капітальний ремонт в спірній квартирі, який є невід'ємним поліпшенням, на підставі цього вважає необхідним визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за позивачкою ? частину квартири. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та суду пояснила, що дійсно з 19.02.2002 року по 04.01.2012 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. 10.12.2003 року мати відповідача подарувала йому спірну квартиру. Зазначала, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження здійснення поліпшення спірної квартири в період шлюбу, а ні після його розірвання, доказу реального проведення ремонтних робіт. Крім того зазначала, що сума поліпшення в порівнянні з ринковою вартістю квартири не може вважатися істотним збільшенням загальної ринкової вартості. А тому просила у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та документи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 19.02.2002 року по 04.01.2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] належить на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.12.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі права власності на нерухоме майно 26.02.2004 р., реєстраційний №588. Згідно довідки КП «ЖЕК №5» у спірній квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та їх неповнолітній син [PERSON], [INFO] Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №2365/24-6113/24 встановлено, що ринкова вартість спірної квартири складає 408842 грн., вартість ремонтних робіт, виконаних в спірній квартирі, згідно додатків №1, 2 складає 42866 грн., в тому числі вартість матеріалів 19817 грн. Обговорюючи законність та обґрунтованість позовних вимог, щодо визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 10 ч. 2, 3 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст.368 ч.3 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. А згідно положень, передбачених ч.1 п.2. ст.57 Сімейного кодексу України - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування є особистою власністю дружини, чоловіка. Згідно ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що майно може бути визнано судом спільним тільки якщо його вартість істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Аналіз сукупності викладених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності не обґрунтовані та не доведені, оскільки позивачкою, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного доказу, на підтвердження проведення ремонтних робіт згідно з додатками №1, 2 (а.с. 32, 33), вартість яких склала 42866,00 грн. за її рахунок, або за сумісні кошти та саме в період шлюбних відносин з відповідачем. Крім того, судом беруться до уваги роз'яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, згідно якого вартість ремонтних робіт у порівняні з ринковою вартістю спірної квартири, яка складає 408842,00 грн., не є істотним збільшенням вартості, як це передбачає ст. 62 СК України. А тому у задоволені позову в цій частині судом відмовляється. Оскільки у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю спірної квартири судом відмовлено, то законні підстави для задоволення вимог в частині визнання за позивачкою права власності ? частину спірної квартири також відсутні, а тому і в цієї частині позовних вимог судом також відмовляється. А в цілому у задоволенні позовних вимог судом відмовляється повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed