Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. 19 лютого 1991 року він прописав в ньому відповідача, [PERSON], [INFO]. Зробив це за проханням його дружини - [PERSON]. Його дружина пояснила, що [PERSON] є чоловіком її знайомої і для працевлаштування на роботу йому потрібна була прописка. Він погодився з доводами дружини. Фактично відповідач мешкав зі своєю дружиною в іншому місці. Тісних стосунків у них не було. У 2003 році його дружина дізналась, що родина [PERSON] виїхала з міста Лисичанська і зв'язки з ними були втрачені. Конкретної інформації про місце мешкання відповідача не було, дізнались тільки, що вони виїхали на заробітки до Москви або в інше місце Російської Федерації. Не маючи ніякої інформації про місце проживання відповідача, [PERSON] почала вирішувати питання про його виписку з будинку, але у паспортному столі їй пояснили, що зробите це можливе лише за рішенням суду. У[INFO] році його дружина - [PERSON] померла і це питання залишилось не вирішеним. Повивачу нічого не відомо про зв'язки та родичів відповідача. На його адресу ніякої кореспонденції на ім'я [PERSON] не надходило, представники органів влади, контролюючих органів за місцем реєстрації його не відвідували. Особистих речей відповідача у його будинку не зберігається, участі в утримані будинку відповідач не приймав. Таким чином, жодного дня з 1991 року і по теперішній час [PERSON] в його будинку не проживав. Відсутність позивача за місцем прописки може підтвердити донька позивача - [PERSON] та сусіди. Також факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою голови вуличного комітету з 2006 року. У зв'язку з вищенаведеним він звернувся до суду з даною позовною заявою. Отримання рішення про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідне для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 41 Конституції закріплює у нормі-гарантії, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України закріплює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 319 ЦК України регламентує наступне: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 321 ЦК України призюмує, що право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 382 ЦК України дає легальне визначення квартири, тобто квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 386 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи із зазначеного, суд доходе висновку, що позивачу [PERSON] належить право вселення в свою квартиру інших осіб, передбачене ст. 65 ЖК України. Так, позивач, відповідно до статті 65 ЖК України, вселив у спірну квартиру [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором дарування від 21.10.1989 року громадянин [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], про що зроблено запис в реєстрі № 1-6527. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданого Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області 03 жовтня 2008 року, [PERSON], [INFO]р.н., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Згідно з домовою книгою на будинок, який розташований за адресою: Луганська область, [ADDRESS], що знаходиться у власності громадянина [PERSON], у цому будинку зареєстрований [PERSON] Згідно з довідкою, виданою КП «ПАСПОРТНА СЛУЖБА» № 193 від 04.07.2013 року, у будину за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого 03 липня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] померла [INFO] року, про що зроблено відповідний актвоий запис № 1097. Згідно з довідкою, наданою Головою вуличного комітету від 26.06.2013 року вбачається, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2006 року. Як встановлено з пояснень позивача, існування реєстрації відповідача у будинку позивача обмежує його права, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає. Судом також встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку з 2006 року. За таких обставин суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, відповідач [PERSON] дійсно не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] з 2006 року, тобто понад 1 рік, і судом не встановлено поважність причини відсутності [PERSON], у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved