Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-05 00:00:00

14.02.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «КПІ-Трейдінг», в якому просив стягнути на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 15547,96 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 31907,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Заявою від 25.06.2013 року, прийнятою до розгляду 02.07.2013 року, позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 15547,96 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2011 року по день фактичного розрахунку 02.07.2013 року в сумі 41237,85 грн., моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн., поштові витрати в розмірі 14,64 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15600,00 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що з 01.09.2011 року він працював на посаді техніка по складанню персональних комп'ютерів у ТОВ «КПІ-Трейдінг». 01.08.2012 року він був звільнений з роботи за власним бажанням. В день звільнення відповідач, в супереч діючого законодавства, не провів з позивачем повного розрахунку і не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в зазначеному вище розмірі. Виходячи з цього, позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Крім того, позивач стверджує, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000 грн. Також, посилається на те, що для захисту своїх порушених прав він був вимушений звернутися до адвоката для надання кваліфікованої юридичної допомоги. Вартість наданих юридичних послуг складає 15600,00 грн. З урахуванням цього позивач просить покласти на відповідача судові витрати, а саме, витрати на правову допомогу 15600,00 грн. та поштові витрати в сумі 14,64 грн. В судове засідання 06.12.2013 року позивач не з'явився. Подав суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності. Разом з даною заявою позивачем подано заву про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій він просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01.10.2011 року по 06.12.2013 року в сумі 50875,73 грн. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи в порядку визначеному ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Про причини неявки представника відповідача у судове засідання відповідач суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.09.2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «КПІ-Трейдінг» на посаду техніка по складанню персональних комп'ютерів відповідно до наказу №76 від 01.09.2011 року, щ вбачається з відповідного запису в трудовій книжці. 01.08.2012 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу №126 від 01.08.2012 року (а.с. 3). Згідно з індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-5 від 14.11.2012 року за відпрацьований період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року позивачу була нарахована заробітна плата в загальній сумі 14576,00 грн. (а.с. 7-8). Заробітна плата у вказаному розмірі позивачу виплачена не була, у зв'язку з чим останній направив на адресу відповідача лист-вимогу, в якому просив надати йому довідку про заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку від 09.11.2012 року, отриманий відповідачем 14.11.2012 року (а.с. 10, 11). Відповідь на даний лист позивач не отримав. Ухвалою суду від 27.05.2013 року в порядку ст. 137 ЦПК України витребувано у відповідача: належним чином завірену копію наказу № 76 від 01.09.2011 року; належним чином завірену копію наказу №126 від 01.08.2012 року; довідку про нарахування [PERSON] заробітної плати з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року; довідку про кількість днів щорічної відпустки нарахованих [PERSON]; належним чином завірену копію заяви [PERSON] на отримання щорічної відпустки; докази, що підтверджують виплату-отримання [PERSON] заробітної плати за відпустки за період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року; розрахунок середньоденної та середньомісячної ставки (а.с. 73). Вказана ухвала отримана відповідачем 27.07.2013 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, та станом на 06.12.2013 року не виконана (а.с. 95). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Водночас, ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене суд вважає встановленим факт невиплати позивачу заробітної плати за період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року в розмірі 14 576,00 грн., оскільки відповідач не довів протилежного. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум , що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом вище, в день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі в сумі 14576,00 грн.. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої але не виплаченої заробітної плати з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року в розмірі 14576,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення договору. Обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, проводиться відповідно до статті 82 КЗпП України, виходячи з часу фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка. Пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 передбачено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Враховуючи час, який позивач [PERSON] працював в ТОВ «КПІ-Трейдінг» в період з 01.09.2011 року по 01.08.2012 року, тобто 336 календарних днів, з яких 7 припадає на святкові та неробочі, суд дійшов до висновку, що за відпрацьований період [PERSON] повинна бути нарахована компенсація за невикористану відпустку за 22 дні в сумі 14576,00 грн./329*22 = 974,69 грн. Таким чином, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період в сумі 974,69 грн. Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки , зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що до часу винесення судом рішення остаточного розрахунку з позивачем при звільненні відповідач не провів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2011 року по 06.12.2013 року. З урахуванням п.п. 2, 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає: 1196,00 грн. + 1320,00 грн./ 41 робочі дні * 829 дні затримки розрахунку = 50875,73 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд приходить до наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 273-1 КЗпП України. Стаття 273-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 273-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 273-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що внаслідок грубого порушення відповідачем трудових прав, а саме не виплати заробітної плати протягом 11 місяців, позивач був поставлений у скрутне матеріальне становище та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав у суді. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, тривалість порушення та його наслідки, ступінь вини відповідача, та вважає, що характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, у відповідності до вимог розумності і справедливості відповідає розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті 2 000,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ст.56 ч.1 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2013 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги №9/02-04/2, пунктом 3.2 якого погоджено, що гонорар [PERSON] за надання правової допомоги складає 15600,00 грн. (а.с. 82-83). Разом з цим, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] є фахівцями у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Так само не надано доказів, що позивачем фактично понесені витрати на правову допомогу у зазначеному вище розмірі. Виходячи з наведеного, підстави для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу у розмірі 15600,00 грн. - відсутні. Так само, відсутні підстави для відшкодування позивачу «поштових витрат» в розмірі 14,64 грн., оскільки дані витрати взагалі не відносяться до судових. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин - звільнені від сплати судового збору. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог майнового характеру - 664,26 грн., та за вимогами немайнового характеру - 229,40 грн., разом - 893,66 грн. Враховуючи викладене вище,

Outcome: partial