Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що згідно кредитного договору №012/15-12/3512 від 05.08.2008р. ТОВ «Сумчанка - Тапігтар» отримано кредитні кошти в сумі 200000,00грн. 05.08.2008р. між ВАТ «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райфайзен банк Аваль», та невідомими позивачу особами було підписано договір поруки №012/15-12/3512/п на виконання умов кредитного договору. Позивач стверджує, що не підписував договір поруки, тому просить визнати його недійсним. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали даної цивільної справи, дослідивши матеріали справи №1817/1727/12, №1817/339/12 Сумського районного суду Сумської області, встановив наступне: Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. 05.08.2008р. між ВАТ «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райфайзен банк Аваль» та ТОВ «Сумчанка - Тапігтар» укладено кредитний договір №012/15-12/3512 щодо отримання кредитних коштів в сумі 200000,00грн. 05.08.2008р. від імені позивача з ВАТ «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райфайзен банк Аваль», було підписано договір поруки №012/15-12/3512/п щодо належного виконання умов кредитного договору Статтею ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори ( або утримуватись від укладення договорів ) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно параграфу 3 Глави 49 ЦК України, порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, зокрема кредитного договору. У відповідності до ст.ст. 553-554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну ) відповідальність поручителя. За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Статтями 546 та 547 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. (ст. 218 ЦК України). Отже, вказівка закону на нікчемність договору є імперативною ( ч. 2 ст. 215 ЦК ) і такий договір є недійсним з моменту його укладення ( ст. 204, ч. 1 ст. 236 ЦК ), незалежно від того, чи виконали сторони його умови. Відповідно до рішення Апеляційного суду Сумської області від 27.11.2012року у справі №1817/1727/12 з позивача стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» заборгованість по кредитному договору № 012/15-12/3512 від 05 серпня 2008 року у сумі 195 281 грн.38 коп. Колегія суддів виходила з того, що укладений між банком та [PERSON] договір поруки, яким забезпечувалось виконання ТОВ «Сумчанка-тепігтар» кредитного договору, в установленому порядку визнаний недійсним не був. Суд вважає, що, в даному процесі, позивач довів те, що оспорюваний договір поруки було підписано не ним, а 3-ю особою, відтак договір є недійсним. Як вбачається із висновку судово-почеркознавчої експертизи №6165 від 16.09.2013 року (а.с.69-71), у договорі поруки №012/15-12/3512/п від 05.08.2013р. підпис від імені [PERSON], розташований під друкованим текстом, у рядку «І.В. Мазуренко» виконаний не [PERSON], а іншою особою. Аналогічний висновок зроблено експертом у висновку судово-почеркознавчої експертизи №99 від 18.07.2012 року по справі №№1817/1727/12, яка перебувала в провадженні Сумського районного суду Сумської області (а.с.47 справа №№1817/1727/12). Висновки експертизи співпадають з пояснення [PERSON], який наполягав, що підпис в договорі поруки належить не йому, а третій особі. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ). Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, по справі встановлено, що замість позивача оспорюваний договір поруки був підписаний іншою особою, письмова форма договору з позивачем щодо забезпечення виконання ним кредитного зобов'язання дотримана не була, волевиявлення позивача станом на дату укладення договору поруки (05.08.2008р.) було відсутнє. Суд критично оцінює доводи представника позивача з приводу дійсності договору поруки в звязку з підписанням 18.06.2009р. [PERSON] додаткової угоди №1 до кредитного договору, на зворотному боці. Справжність підпису позивача на зворотному боці додаткової угоди №1 підтверджено вищезазначеними висновками судових експертиз, однак підпис здійснено поблизу графи «Позичальник», тобто [PERSON] підписав додаткову угоду на зворотному боці як представник ТОВ «Сумчанка - Тапігтар». Такий підпис може свідчити про наявність згоди [PERSON] поручитися за кредитним договором станом на 18.06.2009р., жодним чином не підтверджує факт підписання ним договору поруки №012/15-12/3512/п від 05.08.2008 року. Тобто, з моменту укладення договору поруки (05.08.2008р.) минув майже рік, що не може підтверджувати волевиявлення позивача на укладення договору поруки, який був підписаний від його імені третьої особою. Також, наявність згоди бути поручителем на звороті додаткової угоди №1 не доводить, що [PERSON] був ознайомлений з умовами договору поруки №012/15-12/3512/п від 05.08.2008 року. Відповідач не довів, що договір поруки було укладено іншим чином, ніж шляхом його підписання сторонами (обміну листами, повідомленнями, тощо). Суд вважає, що про наявність волевиявлення позивача підписати договір поруки, яке було оформлено не шляхом підпису тексту договору, можна було б стверджувати лише у випадку відсутності будь якого підпису у договорі поруки в графі «Поручитель». Дані обставини можуть оцінюватись судом при перегляді рішення по справі №1817/1727/12 в контексті вирішення питання про наявність обовязку [PERSON] сплачувати грошові кошти по кредитному договору на підставі підписаної ним на зворотному боці додаткової угоди №1 згоди бути поручителем. Отже, оспорюваний договір поруки є недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 205, 207, 215, 218, 547 ЦК України, виходячи з наступного. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про судові витрати слід вирішити у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнувши їх з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved