Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Позивачка 25.10.2013 року звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом про стягнення вихідної допомоги, який обґрунтований наступним: Відповідно до наказу №59-к від 26.07.2013 року вона була звільнена з посади за п.3 ст.38 КЗпП України та у цей же день було зроблено запис до трудової книжки. Оскільки підприємство несвоєчасно оплачувало заробітну плату, а саме раз на місяць та з затримкою то змушена була звільнитися з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України та відповідно до ст.44 КЗпП України має право на вихідну допомогу у розмірі 9886-67 грн. Просила суд стягнути суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 9887-67 грн. Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та доповнила вимогою про виправлення запису у наказі №59-к від 26.07.2013 року про звільнення та у трудовій книжці зазначивши підставу звільнення не за « п.3 ст.38 КЗпП України», а за «ч.3 ст.38 КЗпП України» у зв»язку з невиконанням підприємством умов колективного договору та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача за дорученням А.О.Ташкова позов не визнала, надала суду письмові заперечення, які підтримала в судовому засіданні та суду пояснила, що позивачка пропустила встановлений законом строк для захисту порушеного права, не надала суду доказів поважності причини такого пропуску та не просила суд поновити такий строк, а тому просить про застосування строку позовної давності, також зазначила, що право на отримання вихідної допомоги виникає при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У наказі про звільнення позивачки такої підстави не зазначено. Також зазначила, що звільнення проведено відповідно до заяви позивачки. Просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Левжинський М.В. в судове засідання не з»явився, надав суду заяву у якій просить справу розглянути за його відсутності (а.с.15). Згідно з ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ст.10 ч. 2 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та відповідно до ч. 4 зазначеної статті - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.3, ст..4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України й інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.07.2013 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з роботи за ст.38 п.3 КЗпП України з 23.07.2013 року та наказом №59-к від 26.07.2013 року вона була звільнена з посади за п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням та у цей же день була ознайомлена з наказом про звільнення, про що свідчить її власноручний підпис (а.с.28,3). Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до ст..47 КЗпП України власник, або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в ст..116 КЗпП України. Відповідно до наказу була зроблена запис про звільнення у трудовій книжці яку позивачка отримала у день звільнення 26.07.2013 року та з нею проведено розрахунок при звільненні(а.с.7), про що не заперечували сторони у судовому засіданні. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У своїй заяві про звільнення позивачка не зазначила причину звільнення у вигляді порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, а послалась лише на п.3 ст.38 КЗпП України, у судовому засіданні зазначила про порушення работодавцем трудового законодавства, а саме виплату заробітної плати раз на місяць. Відділом статистики у Бериславському районі Херсонської області встановлено, що на підприємстві КП «Бериславтеплокомуненерго» заборгованість працівникам виплати заробітної плати на протязі січня-вересня 2013 року відсутня (а.с.31). Зазначену позивачкою підставу порушення відповідачем трудового законодавства, як виплата заробітної плати один раз на місяць, якщо таке і мало місце, то суд вважає не потягло істотного порушення трудових прав позивача, а порушення відповідачем інших норм законодавства про працю та вимог колективного договору позивачем не доведено. За наявності добровільного волевиявлення позивача на припинення трудового договору - за п.3 ст.38 КЗпП України з зазначенням дати його припинення без зазначення підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, відповідачем було проведено таке звільнення, оскільки останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Тобто з наведеного вище вбачається, що звільнення позивача відбулося на підставі заяви позивача. Позивачка не заявляла вимог про визнання наказу про звільнення за власним бажанням незаконним, просила лише виправити у наказі та у трудовій книжці підставу звільнення з п.3 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.20). Суд зобов»язаний розглянути спір у повному обсязі, а також і з точки зору правильності застосування норм які регулюють позовну давність. Рішення суду з приводу застосування або не застосування строку позовної давності виноситься не окремим процесуальним документом, а тим самим рішенням, яким розглянуто спір по суті. Відповідно до ч.1 ст.233, ст..234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У розумінні цієї норми права спір про звільнення це спір працівника, що випливає з факту розірвання (припинення) з ним трудового договору, а тому спір про зміну формулювання причин звільнення повинен бути заявлений до суду у зазначений вище місячний строк. З матеріалів справи вбачається, що позивачка відповідно до наказу №59-к від 26.07.2013 року була звільнена з посади за власним бажанням відповідно п.3 ст.38 КЗпП України, у цей же день отримала трудову книжку. До суду за захистом порушеного права у частині не виплати вихідної допомоги звернулась 25.10.2013 року, доповнені позовні вимоги про внесення змін до наказу про звільнення та виправлення у трудовій книжці запису про звільнення подала до суду 04.11.2013 року. Згідно вимог ст..ст.288,233 КЗпП України при розгляді трудових спорів суди застосовують строки звернення до суду незалежно від заяви сторін. Крім того, позивачка клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляла, а відповідач зробив заяву про пропущення позивачкою строку звернення до суду. 10.04.2012 року зареєстровано Колективний договір Комунального підприємства «Бериславтеплокомуненерго» (а.с.32-35). Якщо колективним договором підприємства, установи чи організації не врегульоване питання щодо виплати вихідної допомоги працівнику при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю колективного чи трудового договору відповідно до частини 3 ст.38 КЗпП України слід керуватися нормами трудового законодавства, а саме статтею 44 КЗпП України. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю колективного чи трудового договору ( статті 38 ч.3, 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним Договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки позивачку звільнено з посади відповідно до наказу №59-к від 26.07.2013 року за п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням то права на отримання вихідної допомоги позивачка не має. Відповідно до ст. 124 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст.233-235, 288 КЗпП України,

Outcome: dismissed