Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на гаражний бокс № 2020 в ГК «Кіровець», що розташований у м. Харкові, вул. Братська, 58, м’який куточок, ДВД плеєр, телевізор «Самсунг», мікрохвильову піч «Самсунг» - всього майна на загальну суму 21 370 грн., визнати за відповідачем [PERSON] право власності на телевізор «Соні», телевізор 3Д «Ел Джі», шафи – купе – 2 шт., пральну машинку, комп’ютер, принтер «Самсунг», сканер, холодильник «Стенол», кухонний гарнітур та кухонний м’який куточок, дзеркала, відео спостереження (домофон), вхідні броньовані двері, вікна зі склопакетами – всього на загальну суму 64 246 грн., стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 169 438 грн., з яких 120 000 грн. - половина накопичених спільно набутих сімейних коштів, 28 000 грн. - половина вартості спільно придбаного автомобілю ДЕО «Ланос», державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, 21 438 грн. - грошова компенсація за різницю між перевищенням вартості майна, що залишається в користуванні відповідача, а також стягнути судові витрати у розмірі 3570 грн., з яких 1570 грн. ? частина судового збору, 2000 грн. – ? частина витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі, в період якого було придбане майно, яке зазначено у позові та яке просе поділити позивачка. У лютому 2013 року після тривалої сварки позивачка вимушено пішла з дому та оселилася в квартирі своєї матері за адресою: м. Харків, проспект Московський, б. 248-б, кв. 58. Усі речі, а також все майно, що було набуто в шлюбі залишилося в квартирі чоловіка. За час спільного проживання з відповідачем, і позивачка і її чоловік працювали, але подружжю також допомагала мати позивачки – [PERSON], яка проживає окремо, веде господарство, має город 0,27 га, здає в оренду земельну ділянку 2,5 га, крім того матір позивачки отримує дохід, оскільки займається зціленням, у зв’язку з чим, у подружжя, за допомогою матері, були накопичені кошти в розмірі 240 000 грн., які залишилися за місцем мешкання відповідача, які [PERSON] також просе поділити порівну. На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON], [PERSON], підтримали позовні вимоги, просивши суд про їх задоволення. Відповідач [PERSON]. позовні вимоги визнав частково, посилаючись на те, що погоджується сплатити половину вартості автомобілю ДЕО «Ланос», державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, який був придбаний в період шлюбу в сумі 28 000 грн., в решті позовних вимог просив відмовити. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] пояснювали, що позовні вимоги, крім стягнення вартості ? автомобілю є необґрунтованими, оскільки під час шлюбу ними як подружжям не купувалося майно, про яке зазначає позивачка. При цьому відповідач погодився, що подружжям було придбано гараж № 2020 в ГК „Кіровець”. [PERSON] в судове засідання від 20.12.2013 року не з’явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, але раніше у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Суд, вислухавши позивача, її представників, відповідача, його представника, свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі, а саме [PERSON] та [PERSON], на час розгляду справи, перебувають у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 05.08.2006 року. Судом достовірно встановлено, що під час шлюбу подружжя придбали 16.12.2010 року на підставі договору купівлі - продажу цегляний гараж № 2020 в ГК «Кіровець», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Братська, 58, право власності на який зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав за № 28589462 від 05.01.2011 року, копія якого знаходиться в матеріалах цивільної справи та інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об’єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду Ураїни № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного мана подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При розгляді справи позивачка бажала залишити собі гараж, але відповідач заперечував проти цього, пояснивши, що він користується гаражем та сплачувати компенсацію в розмірі ? частини його вартості не бажав, тому з урахуванням цих обставин суд вважає необхідним поділити сумісне спільне майно у частках по ?. Також під час шлюбу подружжям 02.07.2007 року придбано автомобіль «ДЄО [PERSON]», державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно довідки – рахунку серія ААВ № 312814 від 03.08.2013 року, вартість вищевказаного автомобілю становить 56 000 грн.. З даною вартістю автомобілю сторони погодилися, позивачка просила стягнути половину від зазначеної суми, тоді як відповідач не заперечував сплатити позивачці половину вартості автомобілю в сумі 28 000 грн.. На теперішній час автомобіль ДЕО «Ланос», державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, на праві власності належить [PERSON] та при відчуженні даного автомобілю відповідачем, позивачка не отримувала грошові кошти за його продаж, що не заперечується відповідачем. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку визнання відповідачем позову в даній частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв’язку з чим суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення частини позовних вимог щодо сплати позивачці грошової компенсації вартості ? частини автомобілю. Що стосується поділу іншого майна, то в даній частині позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідач заперечував проти придбання вказаного майна в період шлюбу, при цьому у судовому засіданні відповідач пояснив, що дійсно купувалося майно, але раніше у 2005 році до шлюбу із позивачкою та на підтвердження своїх заперечень надав суду гарантійний талон на придбання сканеру, який придбано 05.05.2006 року, розрахункову накладну на комп’ютерну техніку, яка придбана 03.03.2005 року, гарантійний талон на принтер „Самсунг”, придбаний 11.04.2005 року, гарантійний талон на комп’ютер „Самсунг”, придбаний 03.03.2005 року, талон технічного обслуговування телевізор „Соні”, придбаний 24.12.2005 року гарантійне свідоцтво на пральну машину „Електролюкс”, придбану 29.10.2005 року. Вищевказана побутова техніка була придбана, але до шлюбу із позивачкою. Що стосується шафи - купе, то позивачкою надано запит – підтвердження (роздруківка з мережі Інтернет) про необхідність підтвердження на виготовлення та установку меблевого виробу, але наданий запит підтверджує тільки факт бажання замовити меблі та не підтверджує його придбання. Що стосується товарного чеку КХ-092 від 23.09.2011 року, то з нього вбачається, що було замовлено шафу – купе, але даних, що вказане майно знаходиться у квартирі відповідача, де мешкали сторони у період шлюбу, при розгляді справи суду надано не було. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. В судовому засіданні зі сторони позивача були допитані свідки, але жоден з них не зміг чітко вказати, яке саме майно було придбано подружжям під час шлюбу. Позивачка не надала доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що м’який куточок, ДВД плеєр, телевізор „Самсунг”, мікрохвильова піч „Самсунг”, телевізор „Соні”, телевізор 3Д „Ел Джі”, шафи – купе – 2 шт., пральна машинка, комп’ютер, принтер „Самсунг”, сканер, холодильник „Стенол”, кухонний гарнітур та кухонний м’який куточок, дзеркала, відео спостереження (домофон), вхідні броньовані двері, вікна зі скло пакетами були придбано у період шлюбу, не надано ані квитанцій, ані технічних паспортів на вищевказані речі. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується вимог про поділ спільно накопичених коштів в розмірі 240 000 грн., то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. На підтвердження своїх доводів позивачкою надані розписки, відповідно до яких [PERSON] отримувала з 25.12.2010 року по 08.09.2012 рік від своєї матері [PERSON] грошові кошти в різних розмірах. У розписках зазначалося, що грошові кошти [PERSON] отримувала для подальшого придбання квартири. Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] вона дійсно надавала грошові кошти, які завжди отримував її зять [PERSON], але для того що б контролювати скільки грошей було передано, вона просила свою доньку [PERSON] писати з цього приводу розсипки, проте гроші за розписками отримував саме відповідач. У судовому засіданні відповідач пояснив, що про наявність розписок йому стало відомо тільки під час слухання даної справи, крім того відповідач пояснив, що гроші він взагалі не отримував. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беззаперечних доказів того, що станом на лютий 2013 року в наявності у подружжя була грошова сума в розмірі 240 000 грн., позивачкою не надано. Що стосується витрат на правову допомогу. До складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, пов’язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч.1.ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально. Тому інші засоби доказування цих обставин, крім письмових, є недопустимими. Суду було надано квитанцію про сплату [PERSON] 4000 грн., але не надано розрахунку послуг, за які були сплачені гроші. Крім того, у даній квитанції зазначалося про представництво в суді. Також було надано довіреність, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] в якості представника. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” від 12.06.2009 року № 2 особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Також необхідно зауважити, що за загальним правилом відповідно до вимог ст. 208 ЦК України угоди між юридичними особами та угоди між фізичною та юридичною особою (крім угод, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України) укладаються у письмовій формі. У такому договорі має бути чітко зазначено, які саме обов'язки бере на себе адвокат, в якій справі, вартість послуг і порядок їх оплати. Проте у судовому засіданні представник [PERSON] пояснила, що угода про надання правової допомоги існує, але це конфіденційний документ, та не може бути надана суду. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial