Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ВАТ «Гамма» про стягнення не донарахованого і несплаченого середнього заробітку, проіндексованої заробітної плати, не донарахованої і несплаченої суми вихідної допомоги та моральної шкоди. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним: 07.04.1997 року вона була звільнена з ВАТ «Гамма» в зв'язку із скороченням штату. При звільнені з підприємства їй не була виплачена заробітна плата, а також вихідна допомога по скороченню штату, в зв'язку з чим вона була вимушена звернутися до суду. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.09.1997 року у справі № 2-1265/97 на її користь з ВАТ «Гамма» стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 565,42 грн. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.06.1998 року у справі № 2-1014/98р. на її користь була стягнута вихідна допомога по скороченню штату у розмірі 1754,99 грн. Позивач вважає, що стягненні Хортицьким районним судом м. Запоріжжя грошові кошти ВАТ «Гамма» до тепер їй не сплачені в зв'язку з чим вона була вимушена звернутися до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Позивач вважає, що стягненні рішеннями Хортицького районного суду м. Запоріжжя суми розраховані неналежним чином, в зв'язку з чим на її користь підлягає стягненню суми не донарахованих грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та стягнення спричиненої їй моральної шкоди яку вона оцінює в 1 171 675,00 грн. Позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги, а саме 19.03.2013 року та 19.07.2013 року. З огляду на уточнення позивачка просить суд, стягнути з відповідача суму не донарахованої і не сплаченої заробітної плати у розмірі 2704,24 грн.; проіндексовану заробітну плату за період з 11.06.1998 року по липень 2012 року у розмірі 80085,95 грн.; суму не донарахованої і не сплаченої суми вихідної допомоги у розмірі 289,74 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 082701,00 грн., в загальному розмірі 1 165 780,93 грн. У судове засідання позивачка не з'явилася, однак в матеріалах справі мається заява від 19.07.2013 року про проведення судового засідання у її відсутність. В судових засідання, які було проведено раніше позивачка наполягала на задоволенні свої уточнених позовних вимог. Представник відповідача ВАТ «Гамма» Борисенков В.С., який має належні повноваження, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечує проти задоволення позовних вимог, надавши письмові заперечення, в яких зазначив, що заборгованість із заробітної плати та вихідна допомога по скороченню штату позивачу сплачена в повному обсязі, що не заперечується самою позивачкою, щодо стягнення не донарахованої заробітної плати, зазначив що розмір середньомісячної заробітної плати був визначений у відповідності до вимог чинного законодавства України, діючого на час їх нарахування, а посилання позивача на той факт що розмір середнього заробітку не відповідає даним викладеним в довідках про розмір заробітної плати від 08.01.1990 та 22.01.1990 року є необґрунтованим, оскільки в цих довідках заробітна плата вказана в рублях і не стосується розміру заробітної плати вирахуваної при її звільнення у 1997 році. Відносно стягнення моральної шкоди, наполягає на тому, що діях ВАТ «Гамма» щодо не виплати заробітної плати не було вини та зазначив, що у зв'язку з виконанням ВАТ «Гамма» рішень Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.09.1997 року у справі № 2-1265/97 та від 11.06.1998 року у справі № 2-1014/98, які фактично були виконанні ще на початку 2000-х років, для заявлення вимог про стягнення моральної шкоди минув строк позовної давності, просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 124 ч.2 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Гамма» та 07.04.1997 року вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку із скороченням штату працівників. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Оскільки, відповідач в передбачені чинним законодавством строки не розрахувався з позивачкою, вона звернулась до Хортицького районного суду м. Запоріжжя. Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 1997 року (справа №2-1265/97) з ВАТ «Гамма» на користь позивачки була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 565 грн. 42 коп. Рішення набрало законної сили 13.09.1997 року. Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 1998 року (справа № 2-1014/98) з ВАТ «Гамма» на користь позивача була стягнута допомога при звільнені внаслідок скорочення штату та компенсація за затримку розрахунку в сумі 1 754 грн. 99 коп. Рішення набрало законної сили 22.06.1998 року. Як вбачається з уточненої позовної заяви від 19.07.2013 року, позивач просить суд стягнути на її користь: - суму не донарахованого і несплаченого середнього заробітку у розмірі 2 704,24 грн. з часу її звільнення 07.04.1997 року до часу здійснення виплати суми 565,42 грн., тобто за 28 місяців.; - проіндексовану заробітну плату при її звільненні, яка складає за період з 11.06.1998 року по липень 2012 року у розмірі 80 085,95 грн.; - не донарахованої і неоплаченої суми вихідної допомоги із розрахунку середнього заробітку 207,89 грн., яка складає 289,74 грн.; - моральну шкоду у розмірі 1 082 701,00 грн. Доводи позивача стосовно стягнення не донарахованого і несплаченого середнього заробітку у розмірі 2 704,24 грн., який утворився з часу звільнення, тобто з 07.04.1997 року до фактичної виплати суми 565,42 грн. та суми вихідної допомоги у розмірі 289,74 грн. в зв'язку з невірним розрахунком суми її середньомісячної заробітної плати, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу. Ці доводи позивачка обґрунтовує тим, що при звільненні їй невірно було розраховано середній заробіток, а саме замість 207,89 грн. було розраховано середньомісячну заробітну плату у розмірі 111,31 грн., що начебто не відповідає даним викладеним в довідках про розмір її середнього заробітку виданих ВАТ «Гамма» 08.01.1990 року та 22.01.1990 року. Суд не приймає вказані доводи [PERSON] до уваги, оскільки в зазначених довідках розмір заробітної плати вказаний ще в рублях (грошова валюта СРСР), а не в гривні, яка була введена в обіг лише у 1996 році. До того ж, розмір заробітної плати у 1989 році, ні яким чином не міг вплинути на розмір середньомісячної заробітної плати у 1997 року. Стосовно стягнення з ВАТ «Гамма» проіндексованої заробітної плати, яка за період з 11.06.1998 року по липень 2012 року складає 80 085,95 грн. судом встановлені наступні обставини. Грошові кошти у розмірі 565,42 грн., які були стягнені з ВАТ «Гамма» рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.09.1997 року у цивільній справі № 2-1265/97 були сплачені позивачці в повному обсязі 03.08.1999 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією розпорядження державного виконавця по розподілу стягнутих з ВАТ «Гамма» грошових коштів та копією чеку № 976556, а також не заперечується самою позивачкою. З наявної в матеріалах справи відповіді Державної виконавчої служби України від 07.07.2011 року за № 40-22578/20 вбачається, що виконавчий лист (дублікат) Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2004 року № 2-1014/98 про стягнення з ВАТ «Гамма» на користь позивачки 1 754,99 грн. перебував на виконанні в Орджонікідзевському відділі державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції та рішення суду було фактично виконане про що свідчить постанова старшого державного виконавця Копил Ю.В. від 14.02.2007 року ВП № 2507172 про закінчення виконавчого провадження. Обставини відносно виплати ВАТ «Гамма» позивачці в повному обсязі стягнених рішеннями Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 1997 року (справа №2-1265/97) та від 11 червня 1998 року (справа № 2-1014/98) сум боргу підтверджуються рішеннями судів, зокрема: рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2001 року у справі № 2-640/01г.; рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2005 року у справі № 2-334/05р.; рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2007 року у справі № 2-208/2007р. та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2009 року у справі № 2-241/2009р. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім цього, суд вважає, що трудові правовідносини які виникли між позивачем та ВАТ «Гамма», що регулюються ст. ст. 116, 117 КЗпП України, після ухвалення судом рішень про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 565 грн. 42 коп., стягнення допомоги при звільнені внаслідок скорочення штату і компенсації за затримку розрахунку, в сумі 1 754 грн. 99 коп. - є припиненими. Також, відповідно до ст. 233 Кодексу законів України про працю, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення не донарахованих виплат при її звільненні, з урахуванням інфляційних втрат та середнього заробітку в зв'язку з затримкою розрахунку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення проіндексованої заробітної плати при її звільненні, за період з 11.06.1998 року по липень 2012 року у розмірі 80 085,95 грн. є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, яких вона начебто зазнала внаслідок протиправних дій відповідача, внаслідок несплати їй середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 16 ч. 2 п. 9 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила. Відповідно до ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода підлягає відшкодуванню лише в разі наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується строк позовної давності у три місяці (ст. 233 КЗпП). Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, (справа 1-5/2012), дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу. Визначено, що на вимогу про відшкодування моральної шкоди розповсюджується тримісячний термін звернення працівника до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач звільнена 07.04.1997 року, днем фактичного розрахунку, є набрання законної сили рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 1998 року (справа № 2-1014/98), тобто 22.06.1998 року, поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не навела. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог про відшкодування шкоди, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 082 701,00 грн., слід відмовити. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення.

Outcome: dismissed