Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-04 00:00:00

10 грудня 2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про вселення. В обґрунтування позову зазначала, що з 2002 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем, а з 07 травня 2005 року уклала шлюб із ним. Оскільки житлової площі у них не було, вони тимчасово проживали у її матері в місті Маріуполі по вулиці Олімпійській, 169-201, а потім у будинку його батьків у с. Безименне по провулку Ювілейному, 4а. 19 лютого 2003 року вони придбали квартиру [ADDRESS]. Після її придбання вони вселилися та зареєструвалися у квартирі, продовжували спільно проживати, вели спільний бюджет, придбавали побутові речі. 10 грудня 2005 року народився їх спільний син [PERSON], який постійно проживав із ними у вказаній квартирі, мав окрему кімнату та був забезпечений усім необхідним. Квартира була основний місцем проживання дитини, він відвідував дошкільний заклад, перебував на медичному обліку за вказаною адресою. Наприкінці жовтня 2008 року відповідача у нетверезому стані вчинив сімейну сварку та вигнав її із дитиною з квартири. Усі її намагання повернутися до житла виявилися марними, оскільки відповідач змінив замки. В подальшому внаслідок введення в оману її зняли з реєстраційного обліку. На даний час вона із дитиною тимчасово проживають у її матері. Іншого житла не має. Вважаючи, що таким чином було порушено права неповнолітнього сина, просила вселити його до квартири, забезпечивши усім необхідним для повноцінного життя. В ході судового розгляду справи позивачем [PERSON] було доповнено позовні вимоги, в остаточній редакції яких просила вселити її разом із неповнолітнім [PERSON] до квартири [ADDRESS], а також зобовязати відповідача передати їй ключі для користування житлом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] доводи та вимоги позову кінцевої редакції підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність та за участю його представника [PERSON], якою також зазначив про невизнання ним предявленого позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], діюча на підставі довіреності, позовні вимоги не визнала та вважаючи позов безпідставним, просила відмовити у його задоволенні. Залучена до розгляду справи співвідповідач [PERSON] вимоги предявленого позову в судовому засіданні також не визнала та пояснила, що у 2003 році вона надала своєму синові [PERSON] певну грошову суму з метою придбання ним квартири [ADDRESS]. Кошти син зобовязався повернути їй на протязі 10 років, однак так і не повернув. У квітні 2003 року він здавав квартиру [PERSON], зареєстрував її як квартирантку, а у 2005 році вони уклали шлюб. В подальшому стосунки між ними не склалися, [PERSON] зібрала свої речі та разом із дитиною пішла з житла, а невдовзі після цього звернулася до суду за розірванням шлюбу. На сьогодення квартира є її приватною власністю і вселяти дитину вона наміру не має. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особі [PERSON] в судовому засіданні просила при вирішенні справи максимально враховувати права неповнолітнього [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому в сенсі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами у справі, не підлягають доказуванню. Так, встановлено, що з 07 травня 2005 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували між собою у зареєстрованому шлюбі та згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО № 156942, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, шлюб між ними розірвано, про що вчинено актовий запис № 168 від 04 червня 2009 року (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-НО № 047330, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 20.12.2005 року, [PERSON] народився 10 грудня 2005 року, про що вчинено актовий запис № 962. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON] (а.с. 7). Беззаперечними поясненнями учасників судового розгляду встановлено, що 19.02.2003 року [PERSON] набув у власність нерухоме майно квартиру [ADDRESS] в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя. Згідно із особовим рахунком № 685, наданим ККП «КК «Східна», позивач [PERSON] у період з 22.04.2003 року по 20.03.2009 року була зареєстрована у вказаній квартирі: з 22.04.2003 року у якості квартиранта за дошлюбним прізвищем - [PERSON], а з 09.06.2005 року у якості дружини власника житла (а.с. 9, 64). З копії паспорту громадянина України серії ВК № 110384, виданого Орджонікідзевським РВ Маріупольського ММУ ГУМВС України в Донецькій області від 12.09.2006 року, вбачається, що з 01 квітня 2009 року зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] є квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною другою статті 64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача, а так само і власника, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб якщо вони постійно проживають разом із наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Більш розширене визначення поняття «сімя» закріплено змістом ст. 3 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до наведеної норми сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку із навчанням, роботою, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Актом, наданим ККП «КК «Східна» від 15.06.2013 року, засвідчено, що [PERSON] не проживає у [INFO] з 01 грудня 2008 року (а.с. 60). Засвідчені даним актом відомості в цілому узгоджуються із доводами [PERSON], наведеними за містом позову та наданими в ході судового розгляду справи, щодо періоду залишення нею житла. Пунктом 10 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Доводи позивача [PERSON] щодо її неправомірного та незаконного виселення з квартири і зняття з реєстраційного обліку суд до уваги не сприймає, оскільки вони ґрунтуються виключно поясненнями, а будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу нею не надано взагалі. При цьому суд не може не взяти до уваги той факт, що понад чотири роки позивач [PERSON] не порушувала у встановленому законом порядку перед компетентними органами питань щодо захисту її та неповнолітнього [PERSON], як вважає, порушеного, не визнаного чи оспорюваного права, інтересу тощо. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої він встановлений (сервітуарія). Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин позивач [PERSON], вселившись до належної на праві власності [PERSON] квартири і уклавши шлюб із ним, набула сервітутного права користування цим житлом у статусі члена сімї дружини власника квартири. Разом із тим, залишення житла позивачем [PERSON] у грудні 2008 року, її зняття з реєстраційного обліку у березні 2009 року, реєстрація за новим місцем проживання у квітні 2009 року і подальше розірвання шлюбу між нею та відповідачем [PERSON] свідчить про її відмову від свого сервітутного права, яке в сенсі п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України вважається припиненим, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в частині її вселення до квартири [ADDRESS]. Вирішуючи позов в частині вселення неповнолітнього [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 173 СК України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. Згідно із ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз зазначених норм, зважаючи на положення ст. 3 СК України, на думку суду свідчить про те, що дитина, у даному випадку [PERSON], наділена виключним сервітутним правом користування житлом за місцем проживання будь-кого з батьків чи яке належить на праві власності будь-кому з них. Встановлено, що на сьогодення позивач [PERSON] є зареєстрованою у [INFO], в той час як на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного від 04.07.2013 року, фактично проживає у [INFO] (а.с. 4, 61). Крім того, на підставі договору дарування серії ВКО № 524300, посвідченого від 02.06.2008 року за реєстровим № 1649, позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 15 «Б» по вулиці Вартозарової у селищі Дзержинське Новоазовського району Донецької області (а.с. 45). Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Визначення поняття «місце проживання» наведено у ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. В ході судового розгляду справи не спростовано того факту, що неповнолітній [PERSON] після фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, тобто з грудня 2008 року, за їх домовленістю проживав спільно із матірю - [PERSON], що, зокрема, підтверджується і виконавчим листом № 2-3890/08 від 25.12.20008 року про стягнення з [PERSON] на утримання дитини аліментів (а.с. 50). Станом на сьогодення дитина продовжує проживати спільно із позивачем. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Постановлене перед судом питання щодо вселення неповнолітнього [PERSON] до належної на праві власності відповідачеві [PERSON] квартири за своєю суттю фактично є визначенням місця проживання дитини, а отже виходить за межі заявлених [PERSON] позовних вимог. Разом із тим, згідно із чинним договором дарування, посвідченим від 27.02.2013 року за реєстровим № 113, квартира [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить матері відповідача [PERSON] [PERSON] (а.с. 77). Згідно із довідкою № 673, наданою виконкомом Безименської сільської ради від 23.05.2013 року, відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає у [INFO] «А» (а.с. 67). Таким чином, звязок відповідача [PERSON] та похідний від нього звязок неповнолітнього [PERSON] із спірним жилим приміщенням станом на сьогодення втрачено, а тому суд відмовляє у задоволенні позову і у цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed