Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

[PERSON] 08.08.2013 року звернувся до суду з зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.12.2011 року на підставі Рішення №24 ХVІІІ сесії VІ скликання Березанської селищної ради був призначений на посаду директора комунального підприємства «Березань-водопостач» на підставі контракту від 06.12.2011 року укладеного з Березанською селищною радою в особі селищного голови Шлікером О.М. з терміном дії контракту до 30.11.2014 року. 02.10.2012 року ним на ім'я селищного голови Березанської селищної ради було подано заяву про звільнення його за власним бажанням з 08.10.2012 року. Однак, з займаної посади його було фактично звільнено за власним бажанням лише рішенням №7 ХХ ХVІІ сесії 6-го скликання від 20.02.2013 року, і в той же день отримав трудову книжку. В зв'язку з цим, вважає, що стосовно нього власником було порушено вимоги ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки, на його думку, відповідно до положень зазначеної статті Закону Березанською селищною радою його мало бути звільнено на протязі двох тижнів після подання ним заяви про звільнення за власним бажанням. Таким чином, оскільки він фактично не працював з 08.10.2012 року, і не мав заробітку, то відповідно до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, вважає, що Березанська селищна рада зобов'язана виплатити за весь час його вимушеного прогулу з 08.10.2012 року по 20.02.2013 року грошові кошти у сумі 9192,2 грн. з розрахунку 95 робочих днів Х на його середньоденну заробітну плату, що складає 96,76 грн. Посилаючись на наведене, просить суд стягнути з відповідача на його користь 9192,2 грн. його середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В поданих до суду письмових запереченнях від 11.09.2013 року (а.с.27-28) відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає через їх безпідставність і у їх задоволенні просить відмовити. Представник відповідача позов не визнала, вважаючи його необґрунтованим. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішенням №24 ХVІІІ сесії VІ скликання Березанської селищної ради від 06.12.2011 року (а.с.9) було вирішено призначити [PERSON] з 01.12.2011 року на посаду директора комунального підприємства «Березань-водопостач» та доручити селищному голові Шлікеру О. М. укласти з ним трудовий контракт, про що свідчить оригінал вказаного рішення, досліджений в судовому засіданні. На виконання зазначеного рішення селищним головою Шлікером О. М. 06.12.2011 року було укладено з [PERSON] трудовий контракт строком на три роки з 01.12.2011 року до 30.11.2014 року (п.7.1. контракту), що підтверджується оглянутим судом оригіналом даного контракту (а.с.11). Як свідчать записи у трудовій книжці позивача 01.12.2011 року (а.с.15) він був прийнятий в Комунальне підприємство «Березань - водопостач» на посаду директора підприємства за сумісництвом на 0,05 ставки від посадового окладу згідно штатного розкладу. 02.10.2012 року позивач подав заяву на ім'я селищного голови Шлікера О. М. (а.с.13), у якій просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 08.10.2012 року. Рішенням №7 ХХ ХVІІ сесії 6-го скликання від 20.02.2013 року було вирішено звільнити позивача з посади директора КП «Березань-водоопостач» за власним бажанням (а.с.14), і на підставі зазначеного рішення селищним головою КП "Березань-Водопостач" було видано Наказ №04-ОС від 20.02.2013 року про звільнення позивача відповідача з посади директора підприємства за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.49). Як свідчать записи у трудовій книжці позивача 20.02.2013 року (а.с.15) він був фактично звільнений з посади директора Комунального підприємства «Березань - водопостач» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Допитана судом свідок [PERSON] (а.с.50) дала свідчення, які узгоджуються зі встановленими судом обставинами. Приймаючи рішення у даній справі, відповідно до встановлених обставин справи, суд керується наступними нормами закону. Так, позивач обґрунтовуючи свій позов, вважає, що його було звільнено відповідачем із займаної посади, в порушення ст.38 КЗпП України. Як встановлено судом, позивач працював у відповідача за укладеним з ним трудовим контрактом строком дії до 30.11.2014 року (а.с.11). Згідно ст.39 КЗпП України строковий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього кодексу. Ч.1 ст.38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижня. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно змісту заяви позивача про звільнення з роботи від 02.10.2012 року (а.с.13) позивач просить його звільнити із займаної посади за власним бажанням, однак, обставин, передбачених ч.1 ст.39 та ч.1 ст.38 КЗпП України, з наявністю яких закон пов'язує можливість звільнення позивача за його ініціативою, як такого, що працює за контрактом відповідно до положень згідно ст.39 КЗпП України, позивач не зазначає, і на такі обставини в судовому засіданні не посилається. Як вбачається з досліджених судом копій табелів обліку робочого часу КП «Березань-водопостач» за жовтень-листопад 2012 року (а.с.47,48), позивач, після подання ним заяви про звільнення за власним бажанням продовжував працювати на займаній посаді до 08.11.2012 року, після чого припинив виходити на роботу. Згідно наданих до суду відповідачем копій Розшифровки нарахування і видачі заробітної плати директору КП «Березань-водопостач» (а.с.46), платіжних відомостей №19 за жовтень 2012 року (а.с.65), №22 за першу половину грудня 2012 року (а.с.66-67), позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований ним на підприємстві час - по 07.11.2012 року включено (а.с.46). Отже, відповідно до встановлених обставин, суд вважає, що оскільки позивач працював у відповідача за трудовим контрактом від 06.12.2011 року зі строком дії до 30.11.2014 року (п.7.1. контракту) до правовідносин сторін у даній справі слід застосовувати норми ст.39 КЗпП України, а положення ч.1 ст.38 КЗпП, на яку посилається позивач обґрунтовуючи позов, до цих правовідносин безпосередньому застосуванню не підлягають. Таким чином, так як обставини, передбачені ч.1 ст.39 та ч.1 ст.38 КЗпП України, з наявністю яких закон надає право працівнику розірвати строковий договір за власною ініціативою відсутні, і в судовому засіданні не встановлені, суд дійшов до висновку, що у відповідача не виникло обов'язку розірвати трудовий договір з позивачем на протязі двох тижнів після отримання повідомлення про звільнення. Відтак, суд вважає, що позивач навіть після спливу двохтижневого строку з дня подачі ним заяви про звільнення з роботи не вправі був припиняти вихід на роботу не отримавши відповідної згоди відповідача, оскільки він працював у відповідача за строковим договором, термін дії якого не закінчився. Незважаючи на те, що згідно записів у трудовій книжці позивача (а.с.15) його 20.02.2013 року було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, на думку суду, фактично у даній справі має місце розірвання трудового договору за згодою сторін, що передбачено п.1 ст.36 КЗпП України та п.п.6.2. п.6. контракту від 06.12.2011 року. Тобто, 08.10.2012 року позивач у поданій відповідачу заяві повідомив його про намір достроково розірвати укладений трудовий контракт, і 20.02.2013 року, враховуючи, що позивач вже перестав виходити на роботу, таку згоду відповідачем було фактично надано, а саме: видано наказ про звільнення позивача з роботи (а.с.49) та видано позивачу його трудову книжку. Як встановлено судом, ще до моменту звільнення позивача, з ним були відповідачем проведені розрахунки за фактично відпрацьований ним на підприємстві час у повному обсязі (а.с.46, 65-67). На підставі викладеного суд дійшов до висновку про безпідставність вимог позивача про виплату його середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і вважає, що у задоволенні його позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed