Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, зобов'язання вчинити певні дії. Свої доводи мотивував тим, що 04.09.2010р. [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 101.204 євро. За життя [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], а також два житлових будинки[NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS], один з яких оформив на своє ім'я, а інший на ім'я [PERSON] Придбану квартиру, яка є предметом спору, також подарував [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, однак перед смертю зареєстрував шлюб з [PERSON], яка знала про борг чоловіка, не заперечувала проти його розміру, підтримуючи з [PERSON] дружні стосунки, обіцяючи повернути борг у повному обсязі. Однак, надалі [PERSON] почала ухилятися від повернення боргу, у зв'язку із чим позивач вимушений був звернутися до суду із відповідним позовом. Рішенням Сакського міськрайонного суду АР Крим від 15березня 2013 року на користь [PERSON] було стягнуто з [PERSON] суму боргу у розмірі 1.074.184,48 грн. Під час розгляду зазначеної справи, 02.11.2012р. в порядку забезпечення позову ухвалою суду було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] Однак, відповідачка, з метою ухилення від виконання майбутнього судового рішення про стягнення суми боргу, 08.02.2013р. подарувала квартиру [ADDRESS] своєї донці - відповідачці [PERSON] Таким чином, [PERSON], знаючи про наміри позивача стягнути з неї суму боргу, навмисно розпорядилася майном з метою уникнення матеріальної відповідальності за можливим рішенням суду. Зазначені обставини свідчать про фіктивність правочину. На підставі наведеного, позивач просить на підставі ст.234 ЦК України визнати недійсним договір дарування нерухомого майна з підстав його фіктивності. Зобов'язати приватного нотаріуса Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON] скасувати (вилучити) запис про право власності, зареєстрований за громадянкою [PERSON] з Державного реєстру прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS]. В запереченнях відповідачки [PERSON], [PERSON] просили суд залишити позовні вимоги без задоволення з мотивів їх безпідставності. В судове засідання представник позивача - адвокат [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з'явився. Надіслав клопотання про розгляд справи без присутності позивача та його представника. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідачки [PERSON], [PERSON] та їх представники - [PERSON], [PERSON] заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином. Надіслала письмові пояснення щодо законності та правомірності посвідченого договору дарування квартири. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст.11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Сакського міськрайонного суду АР Крим від 15березня 2013 року, яке набрало законної сили, було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та визнання права власності на будинок та земельну ділянку. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 1.074.184,48 грн., а також судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено (6-15). Ухвалою Сакського міськрайонного суду АР Крим від 02.11.2012р. в порядку забезпечення позову [PERSON] було накладено арешт на житловий будинок [NUMBER] та присадибну ділянку по [ADDRESS], що належать [PERSON] (а.с.66). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. 08.02.2013р. приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 69 було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] Зі змісту позову вбачається, що позивачем вимоги про визнання зазначеного договору дарування недійсним заявлені на підставі ст.234 ЦК України. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Щодо наявності умислу відповідачок на укладення фіктивного правочину з дарування нерухомого майна, позивачем, на думку суду, не надано достатніх доказів про це, а на припущеннях судове рішення ґрунтуватися не може. Так, з матеріалів справи слідує, що відповідачка [PERSON] прийняла за договором дарування від 08.02.2013р. в дарунок нерухоме майно, про що свідчить наступна реєстрація за нею права власності на це майно. 26.03.2013р. зареєстровано місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.40). Відповідно, за зазначеною адресою було знято з реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с.65). Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], мати подарувала їй квартиру для проживання та в останній вона постійно мешкає. Нею, як новим власником, в березні-квітні 2013р. були укладені договори з ПАТ «Кримгаз», ПАТ «ДТЕК Крименерго», КП ЖЕО Центрального району м. Сімферополя з надання відповідних послуг з переоформленням відповідних розрахункових книжок (а.с.41-49). Зазначені обставини, а також реальне передання майна, на думку суду, свідчать про те, що правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. [PERSON] набула право власності на квартиру, яку реально використовує для особистого проживання. Крім того, як власник майна, [PERSON] мала повне право ним розпорядитися, оскільки це майно не перебувало під забороною відчуження (арештом). Доводи позивача про те, що договір дарування укладено фактично з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення суми боргу, є неспроможними. Так, з метою забезпечення позову [PERSON], Сакським міськрайонним судом АР Крим накладено арешт на інше майно [PERSON] (на яке він просив суд визнати за ним право власності), за рахунок якого позивач і може отримати задоволення щодо стягнутої на його користь грошової суми. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з метою створення спільного майна [PERSON] та [PERSON] отримала в борг у позивача грошові кошти на створення спільного сумісного майна - будівництво двох будинків у смт. Новофедорівка Сакського району АР Крим (а.с.6-15). Таким чином, на думку суду, правочин укладений відповідно до вимог діючого законодавства та ознак його фіктивності судом не вбачається. Зважаючи, що судом не встановлено законних підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання правочину фіктивним, відсутні правові підстави для скасування запису про право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, оскільки останні вимоги є похідними від вирішення попередніх питань. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Таким чином, враховуючи встановленні судом правовідносини між сторонами та фактичні обставини справи, позов [PERSON], в межах заявлених ним вимог, задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed