Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Тернопільвтормет» про стягнення заборгованості по оплаті за відрядження в розмірі 1820,00 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 6000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом №6-К від 11.02.2013 року він був звільнений відповідачем з займаної посади за згодою сторін. На день звільнення йому не було виплачено 1820,00 грн. оплати за відрядження за червень, липень, серпень та жовтень 2012 року. Також просить суд стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 6000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечив проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав заяву про відкладення розгляду справи, яка призначена на 28.11.2013р. у зв'язку із розглядом іншої справи у Львівському апеляційному адміністративному суді, однак до заяви не додав доказів. У зв'язку з цим суд визнає причини неявки в судове засідання відповідача не поважними. Відповідачем подано суду письмове заперечення, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що у 2012 році [PERSON] був направлений керівником підприємства у відрядження, зокрема, згідно Наказу №4 від 31.01.2012р., №9 від 20.02.2012р., №10 від 01.03.2012р., №11 від 05.03.2011р., №12 від 13.03.2012р., №19 від 23.04.2012р., №22/1 від 08.05.2012р. Згідно авансового звіту [PERSON] витрачено на відрядження 3037 грн., які підприємством йому були виплачені у тому ж розмірі. Ухвалою суду від 29.08.2013р., в порядку статті 137 ЦПК України, за клопотанням позивача витребувано у відповідача докази: - оборотно-сальдову відомість по рахунку №3721 за 2012 рік, - журнал наказів про відрядження; та витребувано з готелю «Турист» (м. Київ, вул. Р.Окипної, 2) копію відрядження позивача за 15.10.2012р. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем (перебував на посаді водія) з 01.02.2011р. Наказом №6-К від 11.02.2013 року позивача [PERSON] звільнено з посади водія ПАТ «Тернопільвтормет» за угодою сторін, на підставі п.1 статті 36 КЗпП України. Наказом №49 від 07.04.2011року «Про зміну розміру добових за час перебування у відрядженні», з 08.04.2011 року працівникам, які направлені в одноденне службове відрядження за межі області, наказано добові виплачувати в розмірі 50 грн., якщо відрядження передбачає ночівлю - 100 грн. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не відшкодував позивачу кошти за перебування у ряді відряджень, а саме згідно журналу відряджень ПАТ «Тернопільвтормет», копії відповідних сторінок якого долучені до матеріалів справи, [PERSON], зокрема, перебував у відрядженні у м. Київ згідно наказу №35 від 25.06.2012р. з 25.06.2012р. по 26.06.2012р., у м. Камянець-Подільський згідно наказу №36 від 26.06.2012р. з 26.06.2012р. по 27.06.2012р., у м. Ужгород згідно наказу №38 від 09.07.2012р. з 09.07.2012р. по 10.07.2012р., у м. Львів, згідно наказу №41 від 19.07.2012р. з 19.07.2012р. по 19.07.2012р., у м. Київ згідно наказу №47 від 15.10.2012р. з 15.10.2012р. по 16.10.2012р. На виконання ухвали суду про витребування доказів, ДП ПрАТ «Укрпрофтур» готельний комплекс «Турист» повідомило, що позивач дійсно проживав у даному готелі з 15.10.2012р. по 16.10.2012р. Згідно рахунку №56768 від 15.10.2012р. та фіскального чека позивач сплатив за проживання в готелі готівкою 532,26 грн. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок зібраних по справі доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так як позивач до звернення із позовною заявою звертався до суду із заявою про видачу судового наказу і ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24.05.2013р. йому було відмовлено у прийнятті цієї заяви, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності. За нормами статті 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організацій, проводиться в день звільнення. Стаття 117 КЗпП України врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Згідно цієї статті закону, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, зібраними по справі доказами підтверджено, що [PERSON] перебував у відрядженні наступні дні: 25.06.2012р., 26.06.2012р., 27.06.2012р., 09.07.2012р, 10.07.2012р., 15.10.2012р., 16.10.2012р., за які відповідач мав сплатити по 100,00 грн. добових за кожен день, так як відрядження передбачало ночівлю, і 19.07.2012р., за яке відповідач мав сплатити 50 грн. добових, так як відрядження не передбачало ночівлю. А також 532,26 грн. відповідач мав відшкодувати позивачу за проживання у готелі з 15.10.2012р. по 16.10.2012р. Разом 1282,26 грн. Відповідно до вимог ч. 2 п.2 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Як вбачається з довідки про заробітну плату від 04.03.2013 року №65, виданої ПАТ «Тернопільвтормет», останні два місяці, за які нараховувалась заробітна плата, є жовтень і листопад 2012 року. Заробітна плата [PERSON] становить 1446,02 грн. за жовтень 2012р. та 1425,64 грн. за листопад 2012 року. Середня заробітна плата становить (1446,02 + 1425,64) / (23 + 22) = 63,81 грн. (за один робочий день). Де, 23 і 22 кількість робочих днів у жовтні і листопаді 2012 року відповідно. Судом встановлено факт невиплати з вини відповідача належних звільненому позивачеві сум, а відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2013 року до 28 листопада 2013 року становить 12123,90 грн. (190 робочих днів Х 63,81 грн.). Однак, позивачем викладено позовну вимогу про стягнення із відповідача 6000,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки. Із заявою про збільшення позовних вимог позивач не звертався. З урахуванням положень статей 10, 11 ЦПК України, суд не справі вийти за межі позовних вимог та ухвалити рішення про стягнення коштів у розмірі більшому, ніж просить позивач. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України). Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок зібраних по справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову доведеність позовних вимог позивача та вважає, що в даному випадку мають місце порушені права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2013 року до 28 листопада 2013 року в розмірі 6000,00 грн. та заборгованість по оплаті за відрядження в розмірі 1282,26 грн. В решті позовні вимоги (537,74 грн. заборгованість по оплаті за відрядження) позивачем не доведені, у їх задоволенні суд відмовляє. Крім того, відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по справі, зокрема, 229,40 грн. судового збору.

Outcome: partial