Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-28 00:00:00

27.05.2013 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за твердженням позивачки вона не підписувала спірний договір, який був наданий їй відповідачем у 2012 році, оскільки договір який нею був дійсно підписаний у лютому 2008 року був зовсім іншим. Крім того, позивачка посилається на відсутність акту передачі землі та відсутність її згоди на реєстрацію спірного договору, при цьому, позивачка зазначає, що довіреності на вчинення будь-яких дій від її імені вона нікому не надавала. Тому позивачка просить визнати договір оренди землі недійсним, зобовязати відповідача звільнити її земельну ділянку та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що спірний договір не оформлений належним чином, оскільки згідно висновку експертизи не підписувався позивачкою, а тому такий договір є недійсним з моменту його вчинення. Наявність цього договору порушує право власності позивачки на землю, оскільки вона не має змоги володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй земельною ділянкою. Крім того, на думку представника, укладена між сторонами додаткова угода від 12.03.2013 року не є чинною, оскільки вона не зареєстрована у встановленому законом порядку, тому просить позов задовольнити, а подану раніше заяву про забезпечення позову не розглядати. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в січні 2009 року між сторонами у справі був укладений договір оренди землі, погоджені всі умови і цей договір набрав чинності, оскільки був зареєстрований у встановленому законом порядку. Представник зазначає, що договір відповідає дійсній волі позивачки, оскільки вона протягом більш ніж три роки отримувала орендну плату за користування землею і жодних претензій не предявляла. Крім того, представник вказує, що на виконання Указу Президента України між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, що, на думку представника, є продовженням самого договору та вказує на дійсне волевиявлення позивачки бути орендодавцем належної їй земельної ділянки. Оскільки орендна плата з урахуванням встановленої різниці виплачувалась позивачу та приймалась нею це, за твердженням представника, вказує на те, що позивачка погоджувалась із тим, що нею укладений договір оренди і це відповідає її волі. Представник відповідача вважає, що за таких умов відсутні підстави для визнання договору оренди недійсним, умови договору виконуються і більш ніж три роки позивачка не заперечувала проти нього. Крім того, представник просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної даності, оскільки договір укладений у січні 2009 року, а з вимогою про визнання договору недійсним позивачка звернулась до суду лише у травні 2013 року. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,6519 га., яка розташована на території Давидівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №361938 (а.с. 6). 30.01.2009 року від імені позивачки, як орендодавця та відповідача, як орендаря був підписаний договір оренди землі №88, який зареєстрований у Пирятинському відділі Полтавської регіональної філії Центру ДЗК 28.04.2009 року за номером 040956000039 (а.с. 7-8). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України). Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №7293 від 03.10.2013 року, підписи від імені [PERSON] у дох примірниках договору оренди землі від 28.04.2009 року №88 між [PERSON] та ТОВ «Давидівський дар», розташовані в графі, «Підписи сторін», праворуч «від Орендодавця» та в акті приймання-передачі до договору оренди землі б/н, розташований в графі «Орендодавець», рядку «підпис прізвище», - виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с. 40-41). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки в даному випадку порушено вимоги закону щодо письмової форми правочину в частині підписання його стороною договору і його вчинено поза межами волевиявлення учасника правочину, що знайшло своє підтвердження в процесі судового розгляду. При цьому, посилання представника відповідача на укладення між сторонами додаткової угоди до договору не заслуговують на увагу, оскільки вказана угода не зареєстрована в установленому законом порядку, а отже є неукладеною. Стосовно посилань представника відповідача на сплив строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 03.03.2009 року, угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. При цьому недійсні угоди не породжують для сторін прав та обовязків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються. Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно положень ст. 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на час укладення спірного договору, істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, умови збереження стану об'єкта оренди. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Спірний договір оренди містить пункт 17, який має назву «Умови збереження стану обєкта оренди», при цьому, вказана графа не заповнена, конкретні умови не визначені, що вказує на відсутність у договорі однієї з його істотних умов, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати повязані зі сплатою судового збору та витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи, при цьому, витрати на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано належного документального підтвердження цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved