Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними був зареєстрований у 2003 році, а розірваний 13.06.2006 року. Після реєстрації шлюбу відповідач постійно проживав у будинку позивача за адресою: [ADDRESS], з 2004 року був офіційно зареєстрований в даному будинку. Відповідач і після розірвання шлюбу продовжував проживати у вказаному будинку аж до початку лютого 2008 року. Пізніше переїхав жити до своє теперішньої дружини - [ADDRESS], де проживає і донині. Відповідач виїхав з будинку позивача за своїми особистими мотивами, без будь-якого тиску чи примусу з боку позивача. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку за адресою: [ADDRESS], створює для позивача незручності, а саме: їй необхідно унормувати кількість осіб, що там зареєстровані та проживають, оскільки це необхідно для визначення розміру комунальних послуг. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене, та враховуючи позицію позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу у порядку, визначеному ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ордеру № 2 від 26.02.1999 року, виданого на підставі розпорядження голови Іванківської РДА № 78 від 26.02.1999 року, [PERSON] надано право на зайняття однієї кімнати загальною жилою площею 13,9 кв. м в квартирі [ADDRESS] (а.с. 2а). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано 13.06.2006 року (а.с. 6). Актами від 06.03.2013 року, 11.04.2013 року, 14.05.2013 року, складеними депутатом Іванківської селищної ради [PERSON], стверджується, що [PERSON] не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-5). Відповіддю Іванківського районного сектора УДМСУ в Київській області стверджується, що відповідач дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.09.2005 року. В листі Іванківської селищної ради № 02-12-175 від 20.06.2013 року зазначено, що [PERSON], 1963 р.н., зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 47 Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав право на проживання та вселився до будинку за адресою: [ADDRESS] як член сім'ї наймача. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», під місцем проживання розуміється адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а під реєстрацією - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно ч. 1 та 2 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка досягла чотирнадцятирічного віку є, зокрема, вільно обрана квартира, придатна для проживання в ній, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Аналізуючи положення частини 2 статті 107 ЖК України суд приходить до висновку, що особа втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, у разі такого вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З вищевикладеного вбачається, що відповідач, розірвавши шлюб з позивачем, за власним бажанням вибув із будинку, наймачем якого є позивач, в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, де проживає постійно із своєю теперішньою сім'єю, а отже, з огляду на норму ч. 2 ст. 107 ЖК України у суду є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з дня вибуття. Оскільки позивач відповідно до п. 10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved