Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-17 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], Комунального підприємство Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентрарізації», третя особа Головне управління юстиції у місті Києві з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог про визнання відмови від спадщини недійсною, визнання договору дарування від 12.12.1996 року недійсним, скасування державної реєстрації договору дарування № 6534 від 12.12.1996 року. Свої вимоги мотивують тим, що [INFO] померла, [PERSON]. Після її смерті залишилось нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після покійної залишились її батьки [PERSON], [PERSON] та донька [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] домовились зі своєю донькою [PERSON] про те, що вона буде їх доглядати, а вони на її користь відмовляться від спадщини після покійної [PERSON] 29.09.2011 року Позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь [PERSON], спадкоємиці другої черги. Однак, як було встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року по справі № 2604/6576/12, яке набрало законної сили - [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини та не набула права власності на спадкове майно. Вищевказане призвело до того, що право власності в порядку спадкування на майно, що входило до спадкової маси не набули ні Позивачі ні відповідачка [PERSON] ні відповідачка [PERSON], оскільки Позивачі відмовлялися від спадщини на користь [PERSON] Тобто Позивачі не досягли те, на що розраховували, оскільки залишилися без житла та догляду. Про те, що [PERSON] не прийняла спадщину, Позивачі дізналися за мінуванням шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, а тому відкликати відмову від прийнятті спадщини у нотаріуса вони не могли, адже відповідно до п. 6 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття. На момент написання зави до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини, Позивачі помилялись стосовно природи даного правочину та можливих наслідків вчинення такого кроку, оскільки вважали, що спадщина перейде до доньки [PERSON], яка пообіцяла їх доглянути, та ніяк не могли знати, що вона не прийме спадщину Також, з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року, Позивачам стало відомо про те, що Відповідачка [PERSON] зазначила, що в спадкову масу після померлої [PERSON], також входить і будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який начебто належав покійній на праві власності. Даний будинок належав на праві власності Позивачу [PERSON], який дійсно, 12 грудня 1996 року уклав договір дарування, відповідно до якого подарував житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] своїй дочці [PERSON]. Вказаний договір дарування, був укладений [PERSON] з метою підтвердження свого наміру після його смерті, передати даний будинок у власність покійній [PERSON] в тому разі, якщо остання буде доглядати його та його дружину, а тому при його укладанні сторони не мали на меті дійсного наміру створити наслідки передбачені договором дарування, а саме передання та отримання в дарунок нерухомого майна у власність з моменту підписання даного договору. Те, що даний договір був фіктивним, на думку Позивачів підтверджується тим, що з часу його укладання, майже 16 років, покійна [PERSON] не прийняла даний будинок, за весь час не претендувала на нього, не проживала в ньому, не несла витрат по його утриманню, не зверталась до органів БТІ з метою його державної реєстрації. Відповідно до витягу про реєстрацію прав виданого Комунальним підприємство Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентрарізації» № 32311610, державна реєстрація даного договору дарування відбулася 03.12.2011 року. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав просив його задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно [PERSON], зверталась до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, але її заява була втрачена, а тому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що Позивачі мають право на отримання спадщини після померлої, адже фактично це майно було нажито Позивачами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи неодноразово повідомлялась належним чином, свого представника в судове засідання не направила, причину неявки суду не повідомила. Відповідач Комунальне підприємство Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентрарізації», свого представника в судове засідання не направило, причину неявки суду не повідомило, письмових пояснень з приводу даного позову до суду не надходило. Третя особа, Головне управління юстиції у місті Києві, свого представника в судове засідання не направило, до суду надійшло письмове пояснення третьої особи по справі № 755/8113/13-ц в якому просили в позовних вимогах стосовно визнання відмови від спадщини недійсною відмовити, адже державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори, при прийнятті заяв про відмову від спадщини дотримано вимоги чинного та той час законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [INFO] померла, [PERSON] ( а.с.8). Після її смерті залишилось нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після покійної залишились її батьки [PERSON], [PERSON] та донька [PERSON]. 29.09.2011 року Позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь [PERSON], спадкоємиці другої черги ( а.с. 6, 7). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року по справі № 2604/6576/12, встановлено - [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини та не набула права власності на спадкове майно. Оскільки Позивачі відмовилися від спадщини на користь [PERSON], це призвело до того, що право власності в порядку спадкування на майно, що входило до спадкової маси не набули ні Позивачі ні відповідачка [PERSON] ні відповідачка [PERSON] 12 грудня 1996 року [PERSON] уклав договір дарування, відповідно до якого подарував житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] ( а.с.12). Даний Договір дарування був зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.12.2011 року реєстровий номер 32311610, тобто після смерті [PERSON] ( а.с.12, 13). Згідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України, п. 25 ППВС від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 ЦК України. З огляду на те, що покладений на позивачів у справі (обдарованих осіб) обов'язок по реєстрації договору дарування продовжив існувати після набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року і виконали вони його лише у день реєстрації у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми цього Кодексу до згаданого договору дарування. Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 року була передбачена необхідність реєстрації у т.ч. договорів дарування нерухомості у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 3 ст. 224 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Статтею 227 цього ж Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У частині 1 статті 210 ЦК України міститься вимога про державну реєстрацію лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Окрім того, як вбачається з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що даний договір дарування був укладений фіктивно, адже при його укладанні Позивач [PERSON] не мав на меті одразу передати у дар (власність) [PERSON] житловий будинок, а [PERSON] не мала наміру приймати даний дарунок, а тому сторони знали, що він не буде виконаний. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено вище, відповідно до витягу про реєстрацію прав виданого Комунальним підприємство Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентрарізації» № 32311610, державна реєстрація даного договору дарування відбулася 03.12.2011 року, тобто через 4 місяця після смерті [PERSON], а тому проведена не законно і підлягає скасуванню. Згідно частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позову ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому він підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved