Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Новомосковський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить визнати відповідача таким, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 14.09.2007 року він одружився з відповідачкою, після чого дав згоду на її реєстрацію, зареєстрував в його квартирі, розташованій по [ADDRESS] 27.07.2011 року шлюб було розірвано, після чого відповідачка з квартири у невідомому йому напрямку, ніяких відомостей про себе не залишила, з реєстраційного обліку в квартирі не знялась. Позивач зазначає, що на даний час піднялось питання про зняття відповідачки з реєстраційного обліку, оскільки це перешкоджає йому вільно розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України, звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надавши пояснення з приводу обставин, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Крім того зазначив, що він є наймачем вищевказаної квартири, і реєстрація відповідача в ній ставить його в скрутне матеріальне становище, адже змушений сплачувати комунальні послуги згідно кількості осіб, зареєстрованих в квартирі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, з погодження позивача, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Новомосковський РВ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що [PERSON] є наймачем ізольованої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що стверджується ордером № 1033 від 30.08.1989 року, виданого Гвардійською КЕЧ району (а.с.8). Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 26.07.2013 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.10). Судом встановлено, що згідно з актом перевірки житлових умов від 05.07.2013 року, затвердженого депутатами Гвардійської селищної ради, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] Дніпропетровської області не проживає з серпня 2010 року (а.с.7). Суд приймає до уваги надані позивачем докази, однак приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В позовній заяві та в поясненнях позивач зазначив, що він є квартиронаймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується і ордером № 1033 від 30.08.1989 року, згідно якого [PERSON] є квартиронаймачем спірного житла (а.с.8). У відповідності до ч.1 ст. 71 ЖК України, на яку позивач посилається, як на підставу свого позову, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення потягом шести місяців. У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Однак, як роз'яснив п.2 Постанови Пленуму Верховного суду №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу», судам не підвідомчі спори щодо вимог наймача до наймача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.71 і 107 Житлового кодексу. В силу ст.61 Житлового кодексу України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація, як наймодавець, можуть бути стороною у спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення, з чого слідує, що позивач є неналежним позивачем і не може ставити вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Аналізуючи вищевикладені норми законодавства та зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач [PERSON] є неналежним позивачем по даній справі. Як видно з матеріалів справи та встановлено судом, Гвардійська селищна рада, яка є власником спірного приміщення, з відповідними вимогами до суду не зверталась. Крім того, посилання позивача на вимоги ст.391 ЦК України, як власника майна, є безпідставними, оскільки дана норма законодавства регулює правовідносини, пов'язані з правом власності, а не користування. І, зокрема, посилання позивача на той факт того, що [PERSON] не оплачує комунальні послуги не є підставами для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed