Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-11 00:00:00

Позивачка звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що 28 січня 1994 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] про що свідчить запис за № 35 у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу у Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Одеси. Від цього шлюбу у сторін є спільний син - [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2003 року [PERSON] сплачує аліменти на утримання спільної дитини. На даний час сімейне життя у сторін не склалося, тому виник спір з приводу користування спільним майном, набутим за час існування шлюбу, а саме: 1. Двокімнатною квартирою [ADDRESS]; 2. Кімнатою площею 16,8 кв.м в комунальній квартирі [ADDRESS]; 3. Жилий будинок в с. Шомполи Комінтернівського району Одеської області. Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто на підставі договору довічного утримання від 05.09.1998 р. між [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] повідомив позивачку, що він є єдиним власником цієї квартири, після чого зареєстрував без її згоди за цією адресою свою матір та її сестру. Усі спроби позивачки на той час довести, що порушені її права, як співвласника цієї квартири, виявились марними. Пізніше вище вказані доводи позивачки були підтверджені в листі ГУЮ в Одеській області від 02.08.2010 р. № Ш-966-07. Кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS] позивачка отримала по квартирній черзі в період проходження служби в органах пожежної охорони МВС України. Перебуваючи з шлюбі з відповідачем, [PERSON] дала згоду на його реєстрацію в зазначеній квартирі, після цього сторони приватизували цю кімнату, яка є їх спільною сумісною власністю. [PERSON] також з дня народження зареєстрований за цією адресою. У період проживання в шлюбі з [PERSON] сторони за рахунок їх спільних сімейних коштів придбали: - кімнату площею 11,2 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]; - кімнату площею 15 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]. Оскільки на той час позивачка повністю довіряла чоловікові, він одноосібно займався оформленням цих правочинів, а тому позивачка лише набагато пізніше дізналася про те, що обидва ці об'єкти нерухомості були придбані за договорами купівлі-продажу на ім'я матері її чоловіка - [PERSON] Практично весь час спільного життя сторін відповідач всіляко ухилявся від участі у витратах на утримання квартири, на харчування всієї сім'ї, на забезпечення повсякденних потреб позивачки та їхньої дитини. Більш того, у лютому 2003 року з позивачкою та відповідачем разом почала проживати мати відповідача - [PERSON], яка також опинилась на повному утриманні позивачки. Враховуючи все вищевикладене, та з урахуванням наданих позивачкою 12.09.2013 року письмових уточнень, які були прийняті судом, позивачка просила суд виділити позивачці у власність: 2/3 частки двокімнатної квартири [ADDRESS]; 2/3 частки кімнати площею 16,8 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]; виділити відповідачу: 1/3 частку двокімнатної квартири [ADDRESS]; 1/3 частку кімнати площею 16,8 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, та просив відмовити у його задоволенні. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. 28 січня 1994 року позивачка зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] про що свідчить запис за № 35 у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу у Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану м. Одеси. Від цього шлюбу у сторін є спільний син - [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2003 року [PERSON] сплачує аліменти на утримання спільної дитини. На даний час сімейне життя у сторін не склалося, тому виник спір з приводу користування спільним майном, набутим за час існування шлюбу, а саме: 1. Двокімнатною квартирою [ADDRESS]; 2. Кімнатою площею 16,8 кв.м в комунальній квартирі [ADDRESS]; Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто на підставі договору довічного утримання від 05.09.1998 р. між [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] повідомив позивачку, що він є єдиним власником цієї квартири, після чого зареєстрував без її згоди за цією адресою свою матір та її сестру. Усі спроби позивачки на той час довести, що порушені її права, як співвласника цієї квартири, виявились марними. Пізніше вище вказані доводи позивачки були підтверджені в листі ГУЮ в Одеській області від 02.08.2010 р. № Ш-966-07. Кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS] позивачка отримала по квартирній черзі в період проходження служби в органах пожежної охорони МВС України. Перебуваючи з шлюбі з відповідачем, [PERSON] дала згоду на його реєстрацію в зазначеній квартирі, після цього сторони приватизували цю кімнату, яка є їх спільною сумісною власністю. [PERSON] також з дня народження зареєстрований за цією адресою. У період проживання в шлюбі з [PERSON] сторони за рахунок їх спільних сімейних коштів придбали: - кімнату площею 11,2 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]; - кімнату площею 15 кв. м в комунальній квартирі [ADDRESS]. Оскільки на той час позивачка повністю довіряла чоловікові, він одноосібно займався оформленням цих правочинів, а тому позивачка лише набагато пізніше дізналася про те, що обидва ці об'єкти нерухомості були придбані за договорами купівлі-продажу на ім'я матері її чоловіка - [PERSON] Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поді лу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукуп ності речей і не пов'язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік ма ють право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумі сної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Вирішуючи спір між подружжям про майно, судом було встановлено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовано джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом. Поділ майна подружжя здійснюється в два етапи: по-перше, суд визначає розмір часток чоловіка та жінки в праві на майно, і, по-друге, здійснює поділ майна відповідно до встановлених час ток. При визначенні розміру часток кожного з подружжя суд ви ходить з того, що відповідно до законодавства частки майна дру жини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК України). Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один із подружжя не мав з поваж них причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 СК України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною зго дою, відповідно до Цивільного кодексу України. З урахуванням вищенаведеного суд частково задовольняє позов [PERSON]. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 325, 368 ЦК України,

Outcome: partial