Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивувала тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 21 травня 1994 року. Шлюб був зареєстрований Любомльським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області, актовий запис № 27. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. Зазначає, що відповідач не піклується про створення нормальних сімейних стосунків, взаємовідносини один до одного та матеріальне становище сім'ї. Вказує, що основною причиною розлучення є те, що вона з відповідачем мають різні погляди на сімейне життя і ведення спільного господарства, їх характери є несумісними. Вважає, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинились, оскільки з червня 2012 року вони проживають окремо, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам дітей, що також унеможливлює примирення. З викладених підстав просила шлюб, укладений з відповідачем, розірвати. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, та просила позов задовольнити. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, однак в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань щодо суті позову та процедури його розгляду, в тому числі про відкладення, не подав. За таких обставин суд провів заочний розгляд справи в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підставний і підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 21 травня 1994 року Любомльським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області, вбачається, що сторони уклали шлюб 21 травня 1994 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 27 (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають двоє дітей: повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що стверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого Любомльським РВ УМВС України у Волинській області 28.04.2011 року, та неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Любомльським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області 06.10.2001 року (а.с.5, 6). Викладені в позовній заяві фактичні обставини взаємовідносин між сторонами відповідачем не оспорено і не спростовано, тому суд вважає їх доведеними і приходить до висновку, що шлюб між сторонами існує лише формально й зберегти сім'ю неможливо. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на викладені правові норми, обставини по справі та позицію позивача, яка не бажає примиритися, суд вважає, що збереження сім'ї в даному випадку буде нічим іншим, як примушуванням сторін до збереження шлюбних відносин. Як встановлено у судовому засіданні, сторони фактично не проживають як подружжя, шлюб існує лише формально й зберегти сім'ю неможливо. Таким чином, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та неповнолітньої дитини сторін, а тому шлюб слід розірвати. Згідно із ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved