Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним та стягнення коштів до відповідача ТОВ « Компанія « Приват-плюс», де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача є Національна комісія, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 серпня 2012 року між [PERSON] та менеджером Снігар Світланою Іванівною, що діяла від імені та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-плюс» було укладено договір №001069. Згідно п. 2.1. договору предметом даного договору є надання Адміністратором Учаснику послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Послуги, які є предметом договору та додатків до нього вповноважують Адміністратора на організацію та адміністрування груп учасників, до яких вони включені, протягом всього строку їх існування. Згідно п. 4.1. договору з початку і до кінця графіка платежів учасник повинен сплачувати в кожному місяці щомісячний платіж. Відповідно до додатку № 1 до договору, графік платежів: 168 місяців; найменування товару: об'єкт нерухомості, поточна вартість товару: 90 000 грн.; щомісячний чистий платіж: 0,596 %; щомісячні адміністративні витрати 0,6 %; адміністративні витрати для авансового платежу: 0,21%; - адміністративний платіж: 3%. Як зазначає позивач, на виконання умов договору ним було сплачено 6 454, 26 грн., що підтверджується банківськими квитанціями № 8586350 від 25.09.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 8695161 від 12.10.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 8909397 від 17.11.2012 р. на суму 1075,71грн., № 9104858 від 18.12.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 9291098 від 18.01.2013 р. на суму 1075,71 грн., № 9488833 від 19.02.2013 р. на суму 1075,71 грн. Після здійснення вищевказаних оплат, позивач звернувся до менеджера-консультанта з вимогою роз'яснення часу отримання необхідних коштів на придбання товару, але менеджер-консультант відмовилася повідомити точну дату. На думку позивача, як вбачається з змісту договору № 001069 укладеного 23 серпня 2012 року між [PERSON] та TOB «Компанія «Приват-Плюс» в ньому містяться лише жорсткі обов'язки споживача послуг, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача. У вказаному договорі відсутні конкретні строки та порядок виконання відповідачем своїх обов'язків, не передбачено будь-якої відповідальності TOB «Компанія «Приват-плюс», а характер діяльності даного договору є недобросовісним і «пірамідальним». Згідно п. 5.3. договору: кількість учасників, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарів, що можуть бути придбані на кошти фонду групи учасників, сформованого в поточному місяці. Фонд групи учасників формується за рахунок щомісячних чистих платежів учасників. До фонду групи учасників не належать щомісячні адміністративні витрати, штрафи. У випадку, коли у визначений строк проведення поточної фасилітації суми сплачених коштів, які утворюють фонд групи учасників, не вистачило для надання права на отримання товару, тоді накопичена сума включається до фонду цієї групи учасників на наступну фасилітацію. Тобто, фактично надання коштів на придбання товарів здійснюється виключно за рахунок залучених у поточному місяці від інших партнерів щомісячних платежів. На основі викладеного, позивач вважає, що оскільки укладений між сторонами договір суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, він повинен бути визнаним судом недійсним з моменту його укладення. Відповідно до вимог п. 1 ст. 216 ЦК України у разі визнання недійсності правочину кожна із - сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, та які суперечать актам цивільного законодавства є недійсними. На основі викладеного, на підставі вимог ст.ст. 203, 215-216 ЦК України, З.У. « Про захист прав споживачів» позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір № 001069 від 23 серпня 2012 року, що укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (код ЄДРПОУ 34612067) на користь [PERSON] 6 454, 26 гри., які сплачені по договору № 001069 від 23 серпня 2012 року. Представник позивача в судовому засіданні надала покази аналогічні викладеним в позовній заяві, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в останнє судове засідання не з'явився, проте на попередньому судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в їх задоволенні вважаючи що позовні вимоги позивача є безпідставними і в їх задоволенні слід відмовити. Представник третьої особи Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в судове засідання не з'явився, проте від них до початку судового засідання надійшла заява про розгляд даної справи в їх відсутність, додатково зазначивши, що ТзОВ «Компанія «Приват-плюс» вносилось до Реєстру фінансових установ, проте ліцензію на адміністрування фінансових активів на придбання товарів у групах Товариство не отримувало. Відповідно до Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 09.10.2012 року № 1676, TOB «Компанія «Приват-плюс» не може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах на законних підставах. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23 серпня 2012 року між [PERSON] та менеджером Снігар Світланою Іванівною, що діяла від імені та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-плюс» було укладено договір №001069. (а.с. 7-8) Згідно п. 2.1. договору предметом даного договору є надання Адміністратором Учаснику послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Послуги, які є предметом договору та додатків до нього вповноважують Адміністратора на організацію та адміністрування груп учасників, до яких вони включені, протягом всього строку їх існування. Згідно п. 4.1. договору з початку і до кінця графіка платежів учасник повинен сплачувати в кожному місяці щомісячний платіж. На виконання умов договору позивачем було сплачено 6 454, 26 грн., що підтверджується банківськими квитанціями № 8586350 від 25.09.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 8695161 від 12.10.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 8909397 від 17.11.2012 р., на суму 1075,71 грн., № 9104858 від 18.12.2012 р. на суму 1075,71 грн., № 9291098 від 18.01.2013 р. на суму 1075,71 грн., № 9488833 від 19.02.2013 р. на суму 1075,71 грн. ( а.с. 10-12). Згідно п. 5.3. договору: кількість учасників, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарів, що можуть бути придбані на кошти фонду групи учасників, сформованого в поточному місяці. Фонд групи учасників формується за рахунок щомісячних чистих платежів учасників. До фонду групи учасників не належать щомісячні адміністративні витрати, штрафи. У випадку, коли у визначений строк проведення поточної фасилітації суми сплачених коштів, які утворюють фонд групи учасників, не вистачило для надання права на отримання товару, тоді накопичена сума включається до фонду цієї групи учасників на наступну фасилітацію. Тобто, фактично надання коштів на придбання товарів здійснюється виключно за рахунок залучених у поточному місяці від інших партнерів щомісячних платежів. Вищевказаний договір не містить строків та ( або) термінів отримання клієнтом товару, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ « Компанія «Приват-плюс» за невиконання умов договору та будь яких гарантій отримання клієнтом товару, навіть у разі повної оплати його вартості, не вказано строку отримання товару позивачем, найменування товару та найменування продавця цього товару. Відповідно до пункту 1 статті 6 З.У. "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг повинен містити, зокрема, права та обов'язки сторін та відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із Споживачем умови, які є несправедливими. Пункт 4 частини 3 статті 18 вказаного Закону передбачає, що несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ст. 203 ЦК України - встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визнаних законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок них осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (Закон N 3462-VI) (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до ст. 34 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» « обов'язкове ліцензування» - вбачається, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами - діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст. 34 ч. 2 здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, відповідач для укладення з позивачем договору № 001069 від 23 серпня 2012 року, предметом якого є надання адміністратором учаснику послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, що згідно Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (Закон № 3462-VI) (введено в дію з 9 січня 2012 року) віднесено до фінансових послуг, згідно ст. 34 З.У. «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» мав отримати від національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ліцензію для здійснення фінансовими установами - діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, оскільки договір з відповідачем був укладений після вступу даних змін в законну сулу, а саме після 09 січня 2012 року. Однак, як вбачається з відповіді національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг - ТзОВ «Компанія «Приват-плюс» вносилось до Реєстру фінансових установ, проте ліцензію на адміністрування фінансових активів на придбання товарів у групах Товариство не отримувало. Отже, відповідно до Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ТOB «Компанія «Приват-плюс» не може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах на законних підставах. ( а.с. 75-76). Крім цього, згідно частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійним. Таким чином, оскільки оспорюємий правочин суперечить вищевказаним актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняла оспорюємий правочин, не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), суд вважає, що даний правочин потрібно визнати недійсним з моменту укладення, та задовольнити позовні вимоги позивача про визнання недійсним правочину з моменту укладення договору № 001069 від 23 серпня 2012 року, що укладений між [PERSON] та ТзОВ « Компанія « Приват-Плюс». Згідно ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення з ТзОВ « Компанія « Приват-Плюс» на користь позивача [PERSON] 6 454, 26 грн., які сплачені по договору № 001069 від 23 серпня 2012 року також підлягають задоволенню. Крім того, оскільки позовні вимоги позивача судом задоволені, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 229,40 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved