Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

У лютому 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступними обставинами. 24 грудня 1988 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Ворошиловського району м. Донецька за актовим записом № 1071 від 24грудня 1988 року. 17 квітня 1996 року сторонами в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1665, була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу спірнорї квартири був оформлений на відповідача. Спільне життя з відповідачем не склалося, але шлюб між ними на час подання позову не розірвано. Відповідач відмовився добровільно розділити зазначену квартиру, яка набута подружжям за час шлюбу. Позивачка [PERSON] вважала, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу, та просила розділити її, визнавши за нею прво власності на ? частку квартири У липні 2013 року відповідач [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що 17 квітня 1996 року спірна квартира була придбана виключно на його кошти, які він отримав від продажу його приватизованої квартири, особистим власником якої він був, а тому спірна квартира була оформлена на його ім`я, як покупця квартири. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 26 вересня 2013 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] його особистою приватною власністю відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON], заявленого до нього, та задовольнити його зустрічний позов,заявлений до [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив що, квартира була придбана виключно на його особисті кошти, отримані ним від продажу іншої - приватизованої квартири, власником якої він був. Так, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ, в 1995 році він скористався наданим йому правом на безоплатне набуття у приватну власність нерухомого майна з державного житлового фонду та приватизував квартиру, що була розташована за адресою: [ADDRESS]. Останнє підтверджується свідоцтвом про право власності № 2167, виданим представництвом фонду Державного майна України в м. Донецьку 27 квітня 1995 року. Апелянт зазначив, що у разі, якщо квартира приватизована в межах норм безоплатної передачі на одного з подружжя, то така квартира не є сумісною власністю подружжя, а є приватною особистою власністю особи, яка її приватизувла. 17 квітня 1996 року він продав свою приватизовану квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В той же днь, 17 квітня 1996 року, за рахунок коштів, одержаних від продажу привтизованої квартири, він придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 квітня 1996 року, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1665. Тобто, апелянт стверджував, що він придбав в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS], за рахунок коштів, одержаних від продажу іншої приватизованої квартири. Також апелянт посилався на те, що позивачка [PERSON] в спірній квартирі не проживала, там не зареєстрована і ніколи не ставила питання про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Іншого житла він не має, а позивачка [PERSON] мешкає в двокімнатній квартирі, що розташована за іншою адресою. В судовому засіданні представник [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник позивачки [PERSON] - адвокат [PERSON] заперечував проти доводів скарги та просив скаргу відхилити, а рішення суду - залишими без змін. Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, ухвалити нове рішення, яким позови [PERSON].і та [PERSON] задовольнити частково, виходячи з наступного. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд встановив та виходив з того, що з 24.12.1988 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітню дочку, [INFO]. Під час провадження по справі рішенням місцевого суду від 01.07.2013 року шлюб між сторонами розірвано за ініціативи позивачки [PERSON], після чого сторони проживають окремо. Згідно з свідоцтвом про право власності № 2167 від 27.04.1995 року, відповідачу належала однокімнатна квартира [ADDRESS], яка приватизована на ім'я [PERSON] В інтересах доньки, позивачка [PERSON] продовжувала зберігати за собою право користування жилою площею у двокімнатній квартирі [ADDRESS], яка до цього часу не була неприватизована, та не мала права на участь у приватизації квартири [ADDRESS], нарівні з її чоловіком [PERSON], з яким в той час перебували у зареєстрованому шлюбі. 17 квітня 1996 року за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу за 500500 крб. була продана квартира [ADDRESS]. В той же день, за виручені від продажу квартири кошти, за 502 300 крб. була куплена квартира [ADDRESS] (а.с. 25). Спірна квартира придбана і оформлена на ім'я відповідача [PERSON], як на покупця квартири за договором купівлі-продажу. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною вланістю подружжя, а їх частки визнаються рівними. При цьому суд посилався на вимоги ст.28 КпШС УРСР, якою передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними та виходив з того, що оскільки спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, то вона відноситься до майна, що було придбано за спільні кошти членів сім`ї, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, виходячи з рівності часток подружжя. Що ж стосується способів та порядку поділу майна, що є об`єтом права сумісної власності подружжя, то суд керувався нормами Сімейного кодексу України, який діє на моменет вирішення справи про поділ майна, зокрема ст.71 СК України, а тому визнав за [PERSON] право власності на ? частку спірної квартири, та дійшов висновку, що зустрічні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Однак з рішенням суду погодитись неможна, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 22 КпШС УРСР (1969 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджеення цим майном. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482 XII (далі - Закон України № 2482 XII), незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Таким чином, у разі, коли квартира приватизується в межах норм безоплатної передачі на одного з подружжя, така квартира є його приватною особистою власністю Cтаттею 12 Закону України № 2482 XII передбачено, що власник приватизованого житла має право розпоряджатися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Пунктом 3 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України також передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 2/67 від 27 квітня 1995 року на праві приватної вланості належала квартира, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] (а.с.60) 7 квітня 1996 року за договором купівлі-продажу, посвідченого в нотаріальному порядку, вказану квартиру він продав за 500 500 крб., але в той же день за нотаріально посвідченим договором він придбав на своє ім`я іншу квартиру вартістю 502 300 крб., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 61, 62). З розрахунків вбачається, що різниця між вартістю квартири, яку 7 квітня 1996 року [PERSON] придбав та квартири, що він продав, складає 1 800 крб. (502 300 крб. - 500 500 крб.) А відповідно, доля майна [PERSON] в спірній кваритирі, яка придбана сторонами під час шлюбу, складає 0,18 % від 900 крб. (1 800 крб.: 2), виходячи з пропорції, що 502 300 крб. складає 100 % , а 900 крб. - х %. В той же час доля майна [PERSON] в спільному сумісному майні подружжя (спірній квартири) складає 99,82%, виходячи з різниці між 100 % (загальної долі) та 0,18 % (долею позивачки). Одночасно апеляційний суд враховує, що розмір державного мита (850 000 крб.), який сплачений при укладенні договору купівлі-продажу квартири, не є вартістю квартиру, а тому він не враховується при визначенні долі майна кожної із сторін у спільній сумісній власності. Таким чином, оскільки доля позивачки [PERSON] у спільному сумісному майні - спірній квартири складає 0,18 %, а доля відповідача [PERSON] - 99,82 %, то на підставі викладеного за [PERSON] слід визнати право власності на 0,18 % квартири [ADDRESS], а за [PERSON] право власності на 99,82 % цієї ж квартири, що не врахував суд першої інстанції при вирішенні справи. Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки при вирішенні справи суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права та помилково визначив право власності в розмірі 1/2 частин спірної квартири за кожною із сторін, рішення суду слід скасувати, позови сторін задовольнити частково. За [PERSON] слід визнати право власності на 0,18 % квартири [ADDRESS], а за [PERSON] - на 99,82 % цієї ж квартири, частково задовольнивши апеляційну скаргу [PERSON] В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial