Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом посилаючись на те, що 07.03.2012 року помер її чоловік, [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області видано свідоцтво про смерть серії 1-СР №172136 від 12.03.2012 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, а саме на 1/2 частки житлового будинку за № 3 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Черкаська область Монастирищенський район, с. Нове Місто вул. Попова. Вона, як спадкоємець за законом першої черги в 6-ти місячний строк подала заяву до приватного нотаріуса Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області, про прийняття спадщини за законом на спадкове майно яке залишилось після смерті її чоловіка. Крім неї спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом мають їх спільні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та мати її покійного чоловіка [PERSON], [INFO], які також вступили в спадщину в зв’язку з чим отримали свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках, а саме по 1/8 частки вище вказаного житлового будинку. В той же час в свідоцтві про право на спадщину за законом до складу спадкового майна, яке перейшло спадкоємцям за законом не було включено 1/2 частину земельної ділянки, що пов’язано з наступним. Померлий [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований в реєстрі за № 1498 від 23.06.2009 року і посвідчений приватним нотаріусом Монастирищенського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], для ведення особистого селянського господарства, отримав у приватну власність ? частину земельної ділянки площею 0,2514 гектара, яка розташована по вул. Попова 3 в с.Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області, кадастровий номер земельної ділянки 7123410100:01:002:0225. Однак, за час свого життя померлий не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на своє ім’я державний акт про право власності на земельну ділянку. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на ст. ст. 16, 242, 1216, 1218, 1225 ЦК України, ст. ст. 3,4 ЦПК України. Діючи виключно в інтересах своїх малолітніх дітей, з метою оформлення спадкового майна, яке залишилось після смерті її чоловіка, а саме частки права власності у спадковому майні, що стосується земельної ділянки, вважає за необхідне частки своїх дітей звернути на свою користь для подальшого оформлення. Мати її померлого чоловіка [PERSON], яка також є спадкоємцем першої черги не заперечує, щоб її частка в земельній ділянці, перейшла у її користування. Вона є спадкоємцем за законом 1/8 частки житлового будинку, що знаходиться по вул. Попова 3 в с. Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області та 1/8 земельної ділянки площею 0,2514 га, що розташована за вказаною адресою і призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7123410100:01:002:0225. Право власності на земельну ділянку за померлим виникло на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 23.06.2009 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1498 і посвідчений приватним нотаріусом Монастирищенського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] Спадкоємцями першої черги крім неї є її малолітні діти та мати її покійного чоловіка [PERSON], яка відмовляється від своєї частки вказаної земельної ділянки на її користь. Тобто, єдиним спадкоємцем, який претендує на право власності на земельну ділянку, що розташована по вул. Попова № 3 в с. Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області є вона. Проте враховуючи те, що право на земельну ділянку не було зареєстровано за її покійними чоловіком , вона не має можливості зареєструвати дану земельну ділянку на своє ім’я, а тому змушена звернутись до суду для визнання права власності на вказану земельну ділянку. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2514 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вул. Попова 3 в с.Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області, кадастровий номер 7123410100:01:002:0225 в порядку спадкування після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просить його задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та пояснила, що вона є спадкоємицею після сина. Син придбав земельну ділянку, але за життя не зареєстрував її у встановленому законом порядку і у нього за життя не виникло право власності на земельну ділянку. Вона також має право на частину спірної земельної ділянки, але відмовляється від неї на користь позивача. Представники відповідача [PERSON] Держземагенства у Монастирищенському районі Черкаської області в судове засідання не з»явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. На адресу суду надали лист № 404 від 27.12.2013 року про розгляд справи у відсутності їх представника ( а.с. 36). Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення та виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Судом було роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 07 березня 2012 року ( серія 1-СР № 172136 від 12.03.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області ( а.с. 8)). У відповідності до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших сіб (спадкоємців). Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 червня 2009 року, зареєстрованого 23.06.2009 року під № 1498 приватним нотаріусом Монастирищенського районного натаріального округу Черкаської області, [PERSON] та [PERSON], придбали в рівних частках, по ? частині кожному, в [PERSON] земельну ділянку площею 0,2514 га, розташовану по вул. Попова, 3 в с. Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області. Кадастровий номер земельної ділянки 7123410100:01:002:0225. Цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства ( а.с. 15). Право власності продавця, [PERSON], вищеописаної земельної ділянки підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 620171 від 10 листопада 2006 року ( а.с. 16), витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 1113 від 01.11.2013 року ( а.с. 21). В лівому верхньому куті Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 620171 від 10 листопада 2006 року приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON] зроблено запис про посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки 23 червня 2009 року та перехід права власності на дану земельну ділянку до [PERSON] та [PERSON] по ? частині ( а.с. 16). Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Той факт, що позивач у справі [PERSON] є спадкоємицею покійного [PERSON] та законним представником неповнолітніх спадкоємців [PERSON] – [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], підтверджується копією свідоцтва про одруження серії 1-СР № 059989 від 14.09.2002 року, виданого виконкомом Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ( а.с. 7), копіями свідоцтв про народження серії 1-СР № 112293 від 21.09.2010 року, виданого відділом реєстрацйії актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області ( а.с. 18), серії 1-СР № 148185 від 08.07.2004 року, виданого відділом реєстрацйії актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області ( а.с. 17). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Той факт, що позивач у встановленому законом порядку, і як законний представник неповнолітніх дітей спадкодавця, прийняла спадщину після померлого [PERSON] підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом № 2725 від 12.11.2012 року ( а.с. 12), № 2721 від 12.11.2012 року ( а.с. 11), № 2719 від 12.11.2012 року ( а.с. 10), № 2723 від 12.11.2012 року ( а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК). У свою чергу, статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 1299 ЦК встановлено, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України (далі – Кодекс) (у редакції до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди щодо відчуження земельної ділянки чи свідоцтва про право на спадщину, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Відповідно до пункту 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 (втратив чинність з 01 січня 2013 року), у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування». Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводилась територіальними органами земельних ресурсів. За таких умов державний акт про право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку, зробленою нотаріусом, та цивільно-правовий договір або свідоцтво про право на спадщину на підставі яких відбувся такий перехід до 01 січня 2013 року, є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Позивачем не надано суду доказів того, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,2514, розташовану по вул. Попова, 3 в с. Нове Місто Монастирищенського району Черкаської області. Кадастровий номер земельної ділянки 7123410100:01:002:0225. Цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно витягу з узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Враховуючи вище викладене, суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши всі зібрані у справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені позивачем, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на спірну земельну ділянку ( зареєстрував його), а тому за даних обставин суд вважає, що у позивача виникає майнове право на спадщину, а не право власності на земельну ділянку. Враховуючи те, що суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а позивач не змінила позовні вимоги, тому в задоволенні позовних вимог позивачу з цих підстав слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. ст. 81, 88 ЦПК України. На підставі викладеного ст. ст. 182, 242, 334, 1216, 1217, 1223, 1225, 1261-1265, 1268, 1270, 1297, 1299, ЦК України, ст. 126 Земельного Кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року ( зі змінами та доповненнями), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» та

Outcome: dismissed