Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

15 червня 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом до Житлово - будівельного кооперативу «Дніпро» про встановлення факту набуття права власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила суд встановити факт, що її, померлій [INFO], бабусі [PERSON] на час смерті належала на праві власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Також, просила визнати за нею право власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за заповітом (а.с. 2-5, 32). В обґрунтуванні позову посилалась, на те, що її бабуся - [PERSON], яка перебувала на обліку Житлово-будівельного кооперативу «Днепр», отримала ордер Виконавчого комітету Дніпровської ради депутатів трудящих, за яким отримала право зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS]. Після повної сплати пайових внесків в сумі 2 239,73 крб., право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] в ОКП «Дніпродзержинське БТІ», про що 16.04.1992 року було видане реєстраційне посвідчення. Разом з цим, на теперішній час реєстраційне посвідчення не входить до переліку правовстановлюючих документів, у зв'язку з чим їй, як спадкоємиці, було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 лютого 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, встановлено факт, що померла [INFO] [PERSON], [INFO], набула право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 27,1 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м. В іншій частині позову - відмовлено (а.с.61-62). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі. (а.с. 65-68). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка [PERSON] є онукою [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 22.02.2008 р. Заводським Відділом РАЦС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області, [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт на ім'я онуки [PERSON] Згідно реєстраційного посвідчення від 16.04.1992 року, кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS], житловою площею 26,20 кв.м., зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Днепр» № 13 від 14.04.1992 р. 27.12.2011 р. позивачка отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, із посиланням на те, що реєстраційне посвідчення на теперішній час не входить до переліку правовстановлюючих документів, а тому відсутні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.6). Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту, що померла [INFO] [PERSON], [INFO], набула право власності на квартиру, суд 1 інстанції виходив із того, що згідно реєстраційного посвідчення від 16.04.1992 року, Дніпроджержинське БТІ посвідчило, що кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS], житловою площею 26,20 кв.м., зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Днепр» № 13 від 14.14.1992 р. При цьому суд посилався на ч. 2 ст. 256 ЦПК України, згідно якої у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON], [INFO], суд 1 виходив із того, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, судовому розглядові не підлягають. При цьому суд посилався на ч. 1 ст. 1296 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України № 3425/-ХІІ від 02.09.1993 року «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємця за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавленні можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.23 Постанови Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції в повній мірі не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. Судом встановлено і з цим погоджується колегія суддів, що позивачка [PERSON] є онукою [PERSON], [INFO], яка [INFO] померла, склавши за життя заповіт на ім'я онуки [PERSON] Згідно реєстраційного посвідчення від 16.04.1992 року, кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Днепр» № 13 від 14.04.1992 р. 27.12.2011 р. позивачка отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, із посиланням на те, що реєстраційне посвідчення на теперішній час не входить до переліку правовстановлюючих документів, а тому відсутні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи, що факт того, що згідно реєстраційного посвідчення від 16.04.1992 року, кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS], зареєстрована в бюро технічної інвентаризації за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Днепр» № 13 від 14.04.1992 р., то підстав для встановлення факту що її, померлій бабусі на час смерті належала на праві власності вищевказана квартира, не було, бо зазначене право ні ким не оспорюється, а у видачі свідоцтва позивачці було відмовлено з підстав, що реєстраційне посвідчення на теперішній час не входить до переліку правовстановлюючих документів. Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів з вказаними висновками не погоджується, оскільки суд 1 інстанції помилково застосував до викладених в позовній заяві обставин норми ч. 2 ст. 256 ЦПК України, ст. 273 ЦПК України (в редакції 1963 р.) та положення Постанови ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». В оскаржуваному рішенні, суд 1 інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом, посилається на норми ч. 1 ст. 1296 та ч. 1 ст. 1297 ЦК України, п. 23 Постанови ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» та зазначає, що діючим законодавством чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - Свідоцтво про право на спадщину, яке видається нотаріальним органом, та розгляду в судовому порядку не підлягає. Однак, з зазначеним висновком також не погоджується колегія суддів, оскільки позивачці нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі такого свідоцтва, а відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Але, враховуючи, що позивачем позов подано до Житлово - будівельного кооперативу «Дніпро», а відповідно до ст. 274 ЦПК України, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, може подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, тобто позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача. Однак вказаний факт при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги. Таким чином, судом 1 інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а відповідно рішення суду, згідно ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed