Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-11 00:00:00

24.12.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: встановити факт, що вона працювала менеджером по роботі з клієнтами на фірмі [PERSON] у період з лютого 2011 року по березень 2012 року; стягнути з [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 13700 грн.; стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона працювала у відповідача [PERSON] з лютого 2011 року по березень 2012 року. Трудовий договір між нею та відповідачем було укладено 01 лютого 2011 року в усній формі. Фірма відповідача, де вона працювала, розташована за адресою: [ADDRESS], займалася розробкою сайтів. Її було прийнято на роботу менеджером по роботі з клієнтами. Вона неодноразово говорила із відповідачем [PERSON] щодо офіційного працевлаштування на фірму, однак питання так і не було вирішене, оскільки відповідач з різних підстав весь час постійно відкладав його вирішення. [PERSON] наймав робітників, надавав усі розпорядження, доручення, підписував документи, виплачував заробітну плату працівникам та виконував інші обов'язки директора. Крім основної роботи у відповідача - менеджер по роботі з клієнтами, вона ще виконувала роботу по набору текстів анотацій до книг, за яку мала отримати окрему плату, але не отримала її. У добровільному порядку [PERSON] виплатив їй заборгованість по заробітній платі лише 3900 грн., а потім 2000 грн. Таким чином, сума заборгованості відповідача по заробітній платі складає: 13700грн., яку він не має наміру виплатити добровільно. Діями відповідача їй нанесено моральну шкоду, оскільки порушення її прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення відповідно ви викладених у позові вимог. Представник відповідача ФОП [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю. Зазначав, що він не є роботодавцем, тому позивачка не могла у нього працювати, оскільки він не міг вирішувати питання щодо працевлаштування. Ніякого трудового договору не укладалось, трудові відносини не виникали. Твердження позивачки, що вона працювала на фірмі менеджером по роботі з клієнтами, не є правдивим. Представник Державна податкова інспекція Київського району м. Харкова не з'явилася, заявляла клопотання про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладанні трудового договору з фізичною особою. Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Роз'яснюючи питання про момент, з якого договір вважається укладеним, Пленум Верховного Суду України у п.7 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначив, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Статтею 24-1 КЗпП України передбачено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка, заявляючи позовні вимоги на власний розсуд, просила встановити юридичний факт, що вона працювала на певній посаді на фірмі відповідача у зазначений період. Разом з тим, враховуючи вимоги ст.ст. 21,24 КЗпП України, позивачкою не заявлялись вимоги щодо визнання трудового договору укладеним між нею та відповідачем, що було б підставою для твердження про виникнення трудових відносин. Саме лише встановлення факту, щодо якого позивачка заявляє вимоги, не свідчить про укладання трудового договору (в розумінні ст. 21 КЗпП України), між нею та відповідачем [PERSON] Відповідно до Витягу з ЄДР ЮО та ФОП від 10.06.2013 року, відповідачка [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець з 09.01.2007 року (а.с.30-32) Відповідно до договорів оренди від 01.07.2011 року та 03.01.2012 року, ФОП [PERSON] орендувала нежитлові приміщення по [ADDRESS] за період з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року, 03.01.2012 року по 31.12.2012 року (а.с.17,18) Відповідач [PERSON] пояснював, що він не є роботодавцем, тому позивачка не могла у нього працювати. Ніякого трудового договору не укладалось, трудові відносини не виникали. Позивачка не працювала на фірмі менеджером по роботі. Як вбачається з довідок, [PERSON] працює у ФОП «[PERSON]» з 03.09.2012 року відповідно до трудового договору від 06.09.2012 року, зареєстрованого у Харківському міському центрі зайнятості. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутні докази того, що фірма, на якій працювала позивачка, належить відповідачу [PERSON], що він був уповноважений приймати на роботу та укладати трудовий договір. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідача [PERSON] знає з серпня 2011 року, коли він влаштовувався програмістом на фірму «Акіба» (так представляли цю фірму, документів він не бачив). [PERSON] представився керівником фірми, та приймав на роботу також він. Трудовий договір з [PERSON] він не укладав. [PERSON] він знає як співробітницю компанії, яка працювала як менеджер. Чи оформляли [PERSON] та [PERSON] трудові або цивільні відносини йому не відомо. Працювала вона на фірмі з 15 серпня 2011 року до початку березня 2012 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] знає ще зі школи. На фірмі «Акіба» вона була в лютому 2011 року та весною 2012 року, де бачила [PERSON], яка там працювала. Як їй відомо, керівником фірми був [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] знає як сина ФОП [PERSON], яка знімала офіс в якому вона працювала протягом 2011-2012 рр. У лютому 2011 року [PERSON] звернулася до неї з проханням провести Інтернет. Вона щомісячно знімала показники з лічильників, тому протягом року бачила в офісі [PERSON]. В березні 2014 року договір оренди з [PERSON] закінчився. Вказані свідки свідчили лише про той факт, що бачили як позивачка працювала у офісі по [ADDRESS], однак які саме відносини між [PERSON] та [PERSON] склалися (трудові чи цивільно-правові(договір підряду)) свідкам не відомі. Про те, що в офісі здійснювала діяльність фірма «Акіба», яка нібито належить [PERSON], знають лише зі слів. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо існування фірми «Акіба», хто є її керівником та чи належить фірма відповідачу [PERSON], що позбавляє можливості встановити факт, який заявляє позивачка. Позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем [PERSON] було укладено саме трудовий договір, тобто виникли трудові відносини, а не цивільно-правові (за договором підряду). Враховуючи, що в судовому засіданні позивачкою вимоги щодо визнання трудового договору укладеним не заявлялись, сам факт доведення виконання позивачкою певних робіт не є безспірним доказом виконання обов'язків саме за трудовим договором, оскільки трудовий договір укладається із працівником - власником або уповноваженим ним органом на вільну посаду згідно штатного розкладу. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, суд вважає, що вимоги про встановлення юридичного факту не підлягають задоволенню. Враховуючи, що вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за заробітною платою та моральної шкоди ґрунтуються на нормах трудового законодавства (ст.ст. 115, 237-1 КЗпП України) та залежать від існування між сторонами трудових відносин, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не доведено існування трудових відносин, а вимоги щодо визнання трудового договору укладеним не заявлялись. Враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено у зв'язку з їх недоведеністю, то стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до заявлених вимог, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності як підставу для відмови у позові. Оскільки позивача відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір згідно зі ст. 88 ЦПК України за вимогами про стягнення заробітної плати та моральної шкоди необхідно компенсувати за рахунок держави. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed