Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ТОВ «УкрРосТрансОйл», просив визнати дії ТОВ «УкрРосТрансОйл» по звільненню його з займаної посади з 1 жовтня 2013 року протиправними, скасувати наказ №11-К від 1 жовтня 2013 року, поновити на посаді юриста ТОВ «УкрРосТрансОйл» з 2 жовтня 2013 року, стягнути з ТОВ «УкрРосТрансОйл» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 жовтня 2013 року до моменту винесення рішення суду, стягнути з ТОВ «УкрРосТрансОйл» моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 2 квітня 2011 року був прийнятий на посаду юриста в ТОВ «УкрРосТрансОйл». За період роботи до нього не було жодних зауважень. 1 жовтня 2013 року його викликав начальник відділу кадрів [PERSON] та повідомила, що на посаду юриста, на якій працював позивач, керівництво підшукує нового фахівця, у зв'язку з чим запропонувала написати заяву про звільнення за власним бажанням. Тому 1 жовтня 2013 року позивач був вимушений написати заяву про звільнення за власним бажанням, при цьому не посилався на неможливість продовження роботи на цій посаді, не приводив жодної поважної причини дострокового звільнення та не визначав строку свого звільнення раніше загального двотижневого строку, передбаченого ч.1 ст.38 КЗпП України. Позивач також вказав, що 1 жовтня 2013 року в кінці робочого дня начальник відділу кадрів повідомила необхідність повернення електронного ключа від вхідних дверей підприємства, оскільки наказом №11-К від 01.10.2013 [PERSON] звільнений з посади юриста з 1.10.2013 р., тобто в день написання заяви про звільнення. Необхідний розрахунок та трудову книжку позивач отримав 7 жовтня 2013 року. Суми, що належать працівникові при звільнені були перераховані на зарплатну картку також із запізненням 8 жовтня 2013 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач без законних підстав звільнив його з роботи 1 жовтня 2013 року, тобто в день написання заяви про звільнення без надання двотижневого строку відпрацювання та проведення оплати за цей період. Тому позивач вважає дії відповідача протиправними та оцінює моральну шкоду в 3000 грн, яка виражається в тому, що позивач був надзвичайно стурбований незаконністю звільнення в день написання заяви про звільнення без надання можливості двотижневого відпрацювання та пошуку нової роботи, невиплати за цей строк заробітної плати, що спричинило тяжкий психологічний шок. Це вплинуло на стан його здоров'я, він відчував психологічні страждання, став роздратованим, що вплинуло на стосунки з членами родини, друзями. В подальшому позивачем були уточнені позовні вимоги, де він просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 жовтня 2013 року до 19 грудня 2013 року в розмірі 16 616 грн 64 коп. Інші позовні вимоги просив залишити без змін. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилався на обґрунтування викладені в позовній заяві. Представник відповідача Габрись О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, надав письмові заперечення проти позову, згідно яких 1 жовтня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до зам.директора по персоналу [PERSON] із заявою про звільнення за власним бажанням та просив звільнити його якомога швидше, тобто 01.10.2013, так як знайшов іншу роботу. У зв'язку з чим було прийнято рішення звільнити його 01.10.2013. Ніякого примусу з боку керівництва підприємства з приводу написання заяви д [PERSON] не було. З невідомих причин трудову книжку позивач забрав лише 07.10.2013, пояснивши, що 01.10.2013 він поспішав та забув забрати трудову книжку. Суми, які належать працівникові при звільненні були перераховані відповідачем на зарплатну карту позивача 08.10.2013 у зв'язку з тим, що всі працівники підприємства отримують заробітну плату цього числа і тому подавалась до банку загальна відомість заробітної плати. Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивач не довів наявності шкоди та вини відповідача, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд вислухавши думки учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.04.2011 позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «УкрРосТрансОйл» на посаду юриста, та 01.10.2013 був звільнений з посади юриста за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4-6). Підставою звільнення є заява [PERSON] від 01.10.2013, у якій зазначено, що юрист [PERSON] просить звільнити його за власним бажанням (а.с.45). На підставі вказаної заяви генеральним директором ТОВ «УкрРосТрансОйл» був виданий наказ №11-К від 01.10.2013 про звільнення [PERSON] з посади «юрист» за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) 01.10.2013 (а.с.3). Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З огляду на зазначене, роботодавцю надається час для заповнення звільнюваного робочого місця, а працівникові надається безумовне право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням, при цьому підтвердженням відкликання раніше поданої заяви є також продовження роботи, що свідчить про неможливість звільнення працівника без підтвердження ним своїх намірів. Із заяви [PERSON] про звільнення від 01.10.2013 не вбачається про наявність підстав, які передбачають звільнення в день написання заяви про звільнення, а також відсутнє його волевиявлення про звільнення із займаної посади саме 01.10.2013, що свідчить про порушення посадовою особою ст.38 КЗпП України при винесенні наказу №11-К від 01.10.2013 про звільнення. Щодо видачі трудової книжки та проведення розрахунку за відпрацьований час суд зазначає наступне. У відповідності до ст.ст.47, 116 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок по всіх сумах, що належать йому від підприємства. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахуванні суми, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Сторонами не заперечується, що відповідачем була видана трудова книжка працівнику 07.10.2013, а остаточний розрахунок за відпрацьований час позивач отримав лише 08.10.2013, що є порушенням ст.ст.47, 116 КЗпП України. Доводи представника відповідача з приводу того, що суми, які належать працівникові при звільненні були перераховані відповідачем на зарплатну карту позивача 08.10.2013 у зв'язку з тим, що всі працівники підприємства отримують заробітну плату цього числа і тому подавалась до банку загальна відомість заробітної плати, є не обґрунтованими та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України. Крім того, постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначає, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за ст.38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Відповідно до ст.235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, органом, який розглядає трудовий спір. В судовому засіданні знайшли підтвердження вищевказані обставини, а тому суд дійшов висновку, що наказ №11-К від 01.10.2013 року, винесений генеральним директором ТОВ «УкрРосТрансОйл» є незаконним з підстав викладених вище, а дії відповідача по звільненню із займаної посади позивача [PERSON] з 1 жовтня 2013 року протиправними. Тому позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді юриста в ТОВ «УкрРосТрансОйл». Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 06.11.1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Частиною 4 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. В судовому засіданні знайшли підтвердження обставини щодо затримки видачі трудової книжки з вини відповідача, а саме 7 жовтня 2013 року. Відповідно до п.2.4, п.2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року №58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п.4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з п.4.1 та п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. На підставі вищевикладеного, позивачу повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 02.10.2013 по 19.12.2013. Відповідно до п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, порядок обчислення середньої заробітної платити застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. В інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. В судове засідання представником відповідача була надана довідка про доходи [PERSON] за період з 02.04.2013 по 01.10.2013, згідно якої середньомісячна заробітна плата за останні два місяці становить 7113,76 грн, середньоденна заробітна плата за останні два місяці становить 338,75 грн., тобто загальна сума доходу за період з серпня по вересень 2013 року складає 14227 грн 52 коп. (а.с.59). Позивачем в судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 02.10.2013 по 19.12.2013 в розмірі 16616 грн 64 коп. був наданий розрахунок середньої заробітної плати (а.с.49), розрахунок норм тривалості робочого часу на 2013 рік при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю при однаковій тривалості робочого часу за день упродовж робочого тижня та відповідним зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів (а.с.50), довідка по картковому рахунку (а.с.51). Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Отже, заробітна плата (за даними довідки по картковому рахунку [PERSON].) склала: за серпень 2013 року: 3869,58 грн+3915 грн.=7784,85 грн; за вересень 2013 року: 1765,11 грн+1913,74 грн+780,38 грн=4459,23 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів за серпень складає 21 день, за вересень - 21 день. Кількість робочих днів з 02.10.2013 по 19.12.2013: 22+21+14=57 Середньоденна заробітна плата розраховується: 7784,85 грн+4459,23 грн/21+21 = 12244,08 грн/42=291,52 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.10.2013 по 19.12.2013: 291,52грн х 57 днів=16616 грн 64 коп. На підставі вищевикладеного, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 16616 грн 64 коп. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторону яка доводить ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому в силу правил ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а сторони мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позовні вимоги щодо заподіяння [PERSON] моральної шкоди не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Матеріалами справи підтверджено, що 31 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з цим позовом. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то згідно ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 229,40 грн. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial