Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення часток у спільній власності, виселення та вселення, посилаючись на те, що з 29.10.1982 р. по 30.10.2009 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу у них народились діти: [PERSON] [INFO], після одруження змінила прізвище на «[PERSON]» та [PERSON] [INFO] У шлюбі, ними набуто та приватизовано квартиру [ADDRESS]. Однак, при проведенні приватизації даної квартири не було визначено часток кожного із співвласників у праві спільної власності. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2009 року встановлено, що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, протягом шести років до розірвання шлюбу та не допомагав позивачці матеріально. Зазначає, що на виконанні в Залізничному ВДВС ЛМУЮ перебуває виконавчий лист № 2-1540, виданий 27.03.2009 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дочки [PERSON] Відповідач жодного разу не сплачував аліментів, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті таких на загальну суму 30639,16 грн. Відповідач не бере жодної участі в утриманні сім'ї, позивачка вважає, що наявні підстави у порядку ст. 372 ЦК України збільшити її частку у спірній квартирі до 3/6 частин, а частку відповідача [PERSON] визначити у розмірі 1/6, враховуючи інтереси малолітньої [PERSON] У спірній квартирі також проживає без реєстрації колишня свекруха позивачки [PERSON],чим створюються перешкоди позивачу та малолітній [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Гарантуючи захист права власності, власнику надається право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача, згоди на її проживання у спірній квартирі позивачка не давала, а тому її вселення у спірну квартиру є самоправним та незаконним. Враховуючи викладене, просить визнати за нею право власності на 3/6 частини спірної квартири, за [PERSON] право власності на 1/6 частину спірної квартири, [PERSON] право власності на 2/6 частини спірної квартири, просить визнати [PERSON] такою, що немає права користування спірною квартирою, виселити останню із спірної квартири. Окрім того, просить вселити її разом із дочкою [PERSON] у спірну квартиру. Відповідач [PERSON] подав заперечення на даний позов, якими не погоджується із твердженнями позивачки,просить розділити частки спірної квартири у рівних частках між ним, донькою та позивачем. Матір [PERSON] залишити проживати у даній квартирі, оскільки вона потребує стороннього догляду. який він здійснює. Проти проживання позивачки та малолітньої доньки у спірній квартирі не заперечує, та перешкод у її користуванні не здійснюватиме. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, вказали, що такі є безпідставними. Відповідач вказав, що не чинить та ніколи не чинив перешкод позивачці та своїй малолітній дочці перешкод у користуванні спірною квартирою, навпаки хоче, аби вони проживали у ній. Фізичною розправою останнім ніколи не погрожував, твердження позивачки про таку є надуманим та жодним чином не підтверджено. Із виселенням [PERSON] із спірної квартири не погоджується, оскільки остання є літньою людиною та постійно потребує сторонньої допомоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явились, причини неявки суду не повідомили, суд вважає зп иожливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказах у їх відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради при вирішення позову поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов частково підставний та частково підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 29.10.1982 р. по 30.10.2009 р. позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] згідно розпорядження Франківської районної адміністрації № 1173 від 04.10.1996 року, затвердженого 08.10.1996 року розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів передану успільну сумісну власність відповідачу [PERSON] та членам його сім'ї: позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № 714 від 08.10.1996 р. та довідкою № 2/20402 від 07.09.2012 р. наданою Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Згідно довідки № 1740 від 01.09.2012 року, виданої ЛКП «Магістральне» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON], онука [PERSON] та дружина [PERSON]. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] без реєстрації проживає [PERSON] про що в судовому засіданні ствердили сторони. Згідно довідки №22 виданої Залізничним відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 13.09.2011 року [PERSON] згідно статусу ветеранів війни відноситься до особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку у Франківському відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та отримує компенсацію по догляду за своєю матір'ю [PERSON], 1928 року народження за особою, яка досягла більше 80 років і є інвалідом ІІ групи з 29.09.2011 року по теперішній час, що стверджується довідкою №211 виданої Франківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 16.01.2013 року. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачає право власника квартири на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Згідно ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. За таких обставин та беручи до уваги наведені вище норми матеріального права, а також з врахуванням того, що відповідач [PERSON] на законних підставах без реєстрації проживає за адресою [ADDRESS] у свого сина [PERSON], оскільки дана квартира належить йому на праві спільної сумісної власності, а тому з врахуванням гарантованого ст.47 Конституції України права на користування житловим приміщенням, суд приходить до переконання, що позовна вимого позивача про визнання [PERSON] такою, що не має права користування квартирою [ADDRESS] та виселення не знайшла доказового обґрунтування, а тому є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Крім того, наданим у судовому засіданні поясненням відповідача [PERSON] про те, що не чинить та ніколи не чинив перешкод позивачці та своїй малолітній дочці перешкод у користуванні спірною квартирою, суд надає віри, підтвердженням яких є довідка довідки №1772 від 28.11.2011 року та № 1740 від 01.09.2012 року, видані ЛКП «Магістральне» про те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON], онука [PERSON] та дружина [PERSON]. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. З врахуванням вищенаведено та положень статті 370 Цивільного кодексу України, в якій визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності діє презумпція рівності часток, а тому суд приходить до переконання, що даний поділ майна, що знаходиться в спільній сумісній власності, що поділяється між усіма співвласниками, правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників квартира [ADDRESS] належить його частина вже на праві приватної власності.

Outcome: partial