Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона у 1977 році подарувала своїм сестрам [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині належного їй на праві власності житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 56,6 кв.м. В подальшому, право власності на 1/3 частину вказаного будинку, після смерті [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Стрийською ДНК 23.04.2007 року реєстровий №1-1840 перейшло до [PERSON]. 10 липня 2007 року [PERSON] уклав з [PERSON] спадковий договір, предметом котрого є 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 56,6 кв.м. Крім того побудовано мансарду в складі сім житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. Вважає, що оскаржуваним договором порушено її охоронювані законом права та інтереси. Вказане ґрунтується на наступному. Згідно ст.1302 Цивільного кодексу України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. п.223 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 (в редакції чинній на момент укладення оскаржуваного договору) передбачає, що спадкові договори, предметом яких є нерухоме майно, посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. п.38 вказаної інструкції передбачено, що договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Такі документи нотаріус придає лише за наявності відмітки (штампа) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що невід'ємною частиною правовстановлювального документа. При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують (п.61 Інструкції). Коли з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що власник наприклад, житлового будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, у тому числі перепланування житлового будинку, переобладнання нежитлового приміщення в житлове і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без установленого дозволу або без належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди (п.63 Інструкції). При посвідченні оскаржуваного спадкового договору вказані вимоги законодавства Стрийською державною нотаріальною конторою дотримані не були. У випадку витребування нотаріусом рішення органу місцевого самоврядування про прийняття в експлуатацію мансарди, ним було б встановлено належність останньої на праві приватної власності їй на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 віл 20.11.1990 року. Вказаним рішенням затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09.11.1990 року, котрим прийнято в експлуатацію мансарду у складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м., здійснену забудовником - [PERSON]. Отже, оскаржуваним договором було відчужено належне їй майно в користь [PERSON] особою [PERSON], що не мав на це права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позові обставини, та суду пояснила, що в 1957р. їй виділили земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, яке було розпочате приблизно в 1970р. і закінчено в 1975р. Потім, в період часу приблизно з 1975 по 1978р., її батько добудував для неї мансарду. В 1977р. вона подарувала своїм сестрам [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині житлового будинку [ADDRESS]. В 2007р. її брат [PERSON] успадкував 1/3 частину даного будинку після смерті [PERSON]. Вважає, що спадковим договором [PERSON] відчужив і відповідну частину мансарди, на що не мав права, тому просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив і суду пояснив, що будинок [ADDRESS] житловою площею 56,6 кв.м. було побудовано в період 1961-1975рр. 17.12.1975p. будинок було закінчено будівництвом. Акт про закінчення і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння затверджений рішенням виконавчого комітету Моршинської селищної ради депутатів трудящих Львівської області Української PCP №25 від 30.12.1975р. Відповідно до п.2 зазначеного вище акту житлова частина домоволодіння представляє собою цегляний будинок в 1 поверх з мансардою. Таким чином на момент вчинення позивачем договору дарування (1977р.) мансарда у будинку [ADDRESS] уже була і відповідно позивачка, вчиняючи договір дарування, подарувала по 1/3 будинку, невід'ємною частиною якого була і мансарда. Про той факт, що мансарда була ще до 1990 року свідчить також технічний паспорт на будинок по [ADDRESS] від 09.12.1984р. Оскільки мансарда введена в експлуатацію, а відтак не є самовільним будівництвом, відповідно необхідності витребовувати рішення, на яке покликається позивачка, у нотаріуса не було. Позивач стверджує, що їй на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ряди народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990 року належить мансарда у складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. Однак, 03 вересня 2013 року Стрийським міськрайонним судом було винесено постанову, якою скасовано рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради Львівської області №174 від 20 листопада 1990 року про затвердження акта про закінчення будівництва мансарди в будинку [ADDRESS] На даний час постанова не набрала законної сили, оскільки позивач оскаржила ї в апеляційному порядку. Без свідоцтва про право власності на нерухоме майно безпідставно стверджувати, що мансарда в будинку [ADDRESS] належить позивачу. Рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990 року, не може бути доказами того, що нерухомість належить позивачу. Відтак, не набувши в установленому порядку права на нерухоме майно, позивач не отримала права вимагати визнати недійсним спадковий договір. Тому твердження позивача про те, що оспорюваним спадковим договором порушено її права є безпідставними. На підставі вищевикладеного, просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив і просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. суду пояснила, що в 2007р. нею був посвідчений спадковий договір, відчужувачем в якому був [PERSON], а набувачем [PERSON]. Предметом даного договору була 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS]. Мансарда предметом даного договору не була, оскільки право власності на неї не оформлено. При вчиненні даного правочину відчужував був адекватний. Представник третьої особи Стрийського МБТІ суду пояснив, що на мансардне приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] право власності не оформлено. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, представників третіх осіб та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається з акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 17.12.1975р., приймальна комісія ввела в експлуатацію цегляний будинок з мансардою, будівництво якого розпочате в черні 1961р. і закінчено в 1975р. Відповідно до рішення ВК Моршинської селищної ради депутатів трудящих Львівської області від 30.12.1975р., вирішено затвердити акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння в селищі [ADDRESS] належного [PERSON]. Як вбачається з договору дарування від 01.04.1977р., зареєстрованого в реєстрі за №2-1242, [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині жилого будинку, що знаходиться в селищі [ADDRESS] З акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09.11.1990р. вбачається, що приймальна комісія ввела в експлуатацію мансарду, будівництво якої розпочате в черні 1970р. і закінчено в 1975р. Як вбачається з рішення ВК Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990р., вирішено затвердити акт про закінчення будівництва мансарди [PERSON] в будинку [ADDRESS] Як вбачається із заповіту від 25.09.1997р., зареєстрованого в реєстрі за №1775, [PERSON] заповіла належну їй 1/3 частину будинку [ADDRESS] братові [PERSON]. З свідоцтва про смерть від 09.10.2006р., актовий запис №58, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2006р., будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2007р., зареєстрованого в реєстрі за №1-1840, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є її брат [PERSON]. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.05.2007р. вбачається, що 1/3 частина будинку [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON]. Відповідно до спадкового договору від 10.07.2007р., зареєстрованого в реєстрі за №1-3574, [PERSON] на випадок своєї смерті передає у власність гр. Росії [PERSON] належні йому на праві приватної власності 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, який розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м. Цей житловий будинок А-1., цегляний, складається вцілому з однієї кухні та трьох житлових кімнат площею 56,6 кв.м. До нього належать такі господарські споруди: огорожа (мет.сітка) №1. Крім того побудовано мансарду в складі сім житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. і актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено. Пунктами 6,7 Спадкового договору передбачено, що при укладенні цього договору [PERSON] поклав на гр. [PERSON] обов'язки, які він повинен виконати: до смерті здійснювати догляд та необхідну допомогу, поховати його згідно християнського обряду на кладовищі м.Моршин. А [PERSON] зобов'язався виконувати всі обов"язки, покладені на нього Відчужувачем цим договором. Як вбачається з свідоцтва про смерть від 30.11.2011р., актовий запис №45, [PERSON] помер [INFO] З витягу про державну реєстрацію прав від 16.12.2011р. вбачається, що 1/3 частина будинку [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] на підставі спадкового договору, зареєстрованого за №1-3574. Відповідно до постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.09.2013р. скасовано рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради Львівської області №174 від 20 листопада 1990 року «Про затвердження акта про закінчення будівництва мансарди в будинку [ADDRESS] Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.10.2013р., [ADDRESS], розташований будинок загальною площею 228,8 кв.м., який на праві спільної часткової власності по 1/3 частині належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель», на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Відповідно до ст. 1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. З п. 8 зазначеної постанови вбачається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що 01.04.1977р. позивач подарувала [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині житлового будинку в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] належну їй 1/3 частину зазначеного житлового будинку успадкував [PERSON] Останній, 10.07.2007р. уклав спадковий договір з [PERSON], в зв'язку з чим між ними виникли договірні відносини, спрямовані на набуття цивільних прав та обов'язків. Спадковий договір укладено з додержанням вимог, передбачених Главою 90 ЦК України, позивачем не представлено суду доказів порушення його прав у зв'язку із укладенням даного договору, тому за наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed