Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить припинити право власності відповідача на земельну ділянку площею 0,36 га, розташовану за адресою вул. Шевченка, 30, в с. Вінницькі Стави Васильківського району Київської області, шляхом визнання незаконними та скасування рішень Вінницько-Ставської сільської ради Васильківського району Київської області за № 30 від 20.11.1996 року, за № 92-08-у від 20.04.2007 року, державного акту на право приватної власності на землю КВ № 5969 від 27.01.1997 року та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку. Представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача органу місцевого самоврядування, в судове засідання не зявився, від голови [PERSON] сільської ради надійшов лист з викладенням обставин справи та її розгляд без участі їх представника. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили. За положеннями ст.ст. 81, 116, 120 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі в тому числі прийняття спадщини. Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, за вимогами ст. 152 ЗК України, здійснюється шляхом, крім того, визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів. За положенням ст. ст. 154, 155 ЗК України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Земельні спори, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 158 ЗК України, вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до положень ч.ч.2 і 3 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені в розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Як вбачається із п. 10 розяснень постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30 травня 2008 року, вищезазначене правило ст.1225 ЦК України слід розуміти так, що у разі коли спадкоємець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадкували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. З огляду матеріалів справи, позивачка в порядку спадкування за законом починаючи з 10.10.2007 року, часу реєстрації прав на нерухоме майно, є власницею житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Шевченка № 30 с. Вінницькі Стави Васильківського району Київської області. Належний позивачці житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,36 га, з яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,11 га для ведення підсобного господарства, власником якого на підставі Державного акту на землю КВ № 5969 від 27.01.1997 року є відповідачка у справі. Таким чином, враховуючи набуття позивачкою в 2007 році права власності на жилий будинок, слід припинити право власності відповідачки на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно шляхом скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ № 5969, виданого [PERSON] сільською радою Васильківського району Київської області 27.01.1997 року, та визнати право власності за позивачкою на землю без зміни її цільового призначення. Щодо вимог про визнання незаконними та скасування рішень Вінницько-Ставської сільської ради Васильківського району Київської області за № 30 від 20.11.1996 року, за № 92-08-у від 20.04.2007 року, то вони, у відповідності п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, до задоволення не підлягають, оскільки, постановою Київського апеляційного адміністративного суду № 2а-169/07 від 29.09.2011 року, що набрала законної сили, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, відмовлено в задоволенні адміністративного позову про скасування рішень Вінницько-Ставської сільської ради Васильківського району Київської області за № 30 від 20.11.1996 року, за № 92-08-у від 20.04.2007 року. У звязку з наведеним та

Outcome: partial