Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2013, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської нотаріальної контори Постарниченко Н. В. за реєстр. № 4-983, належить ? частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд [ADDRESS]. Інша ? частка зазначеного житлового будинку належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 04.06.1960 за р. № 3-2309, зареєстрованого в ММБТІ 29.10.1960 за № 8285. Зазначає, що рішенням Олюторського районного суду Камчатської області РСФСЦ від 21.01.1992 [PERSON] визнано безвісно відсутнім. Члени його сім'ї у телефонній розмові повідомили їй про те, що не мають наміру приїзджати до України та подальша доля належного [PERSON] майна їх не турбує та надіслали їй розписки від 13.05.2002, якими відмовляються від своїх часток в зазначеному будинку на користь її матері [PERSON] В свою чергу [PERSON] прийняла вказане майно у володіння. З того часу, вона окрім належної їй частини добросовісно, відкрито та безпосередньо володіє ? часткою зазначеного будинку, яка належала [PERSON], утримує її, підтримує в належному стані, мешкає в ній. Посилаючись на викладене, просила суд визнати за нею права власності за набувальною давністю на ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд [ADDRESS], яка належала [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Третя особа в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Судом не приймається визнання позову представником відповідача, оскільки таке визнання суперечить закону. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 жовтня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Постариченко Н. В. за реєстр. № 4-9-983, [PERSON] належить ? частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд [ADDRESS] (а. с. 7, 8,9). На підставі договору на будівництво від 04.04.1960 за № 3-2330, інша ? частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд [ADDRESS] належить [PERSON] Рішенням Олюторського районного народного суду Камчатської області від 21.01.1992 [PERSON], [INFO] визнано безвісно відсутнім (а. с. 17). Своїми розписками від 13.05.2002 [PERSON] та [PERSON], які є відповідно дружиною та донькою [PERSON] відмовилися від належної їм частки зазначеного житлового будинку на користь [PERSON] а. с. 18, 19). Позивач зазначає в своєму позові, що з 2002 року вона окрім належної їй частини добросовісно, відкрито та безпосередньо володіє ? часткою зазначеного будинку, яка належала [PERSON], утримує її, підтримує в належному стані, мешкає в ній та просить визнати за нею право власності на вказану частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним, що має значення для справи. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Зі змісту ст. 344 ЦК України, власник ні в якому разі не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про це зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є його власником. Тобто набуття права власності на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо, є недопустимим. Така правова позиція викладена й в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи спірний будинок перебуває спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Виділу часток в натурі не здійснювалось. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За таких обставин, якщо частки у спільній частковій власності не виділені в натурі і не має письмового підтвердження домовленості про порядок володіння та користування майном вважається, що співвласники правомірно володіють та користуються всім майном, зберіаючи право розпорядження своєю часткою. Позивач обізнана, хто є співвласником зазначеного вище будинку, разом із нею, знає і про правові підстави володіння нею всім будинком, а не тільки своєю часткою, тобто за таких обставин виключається незаконність заволодіння та добросовісність. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed