Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя з відступленням від начала рівності часток, визнання права власності на 47/50 частин житлового будинку. В уточненому позові зазначила, що 06.10.2007 р. вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Хортицьким відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 660. Дітей від шлюбу вони не мають. В період шлюбу ними був придбаний за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24.10.2008р. житловий будинок [ADDRESS]. Згідно договору, покупцем зазначений [PERSON]. 09.01.2009 р. договір був зареєстрований в ОП ЗМБТІ. Ціна придбаного будинку становила 300 716грн. (п. 3 договору). Спільних коштів в них з відповідачем не було, тому вони змушені були взяти кредити для купівлі будинку. 26.09.2008 р. був укладений кредитний договір № 2920 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та позивачкою на суму 172 000грн. Поручителем за даним договором був відповідач, відповідно до договору поруки № 1722 від 26.09.2008р. 24.10.2008 р. був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11406002000 між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем на суму 137 000грн. Поручителем за договором про надання споживчого кредиту була позивачка відповідно до договору поруки № 235129 від 24.10.2008р. Також договір про надання споживчого кредиту був забезпечений іпотекою, а предметом Договору іпотеки № 11406002000/З від 24.10.2008р. був житловий будинок [ADDRESS]. Загальна сума кредитів становила 309 000 грн., з них 300 716 грн. було сплачено за будинок, а 8 284 грн. було витрачено для сплати комісійних банкам, оформлення договору купівлі-продажу. Але дуже швидко вони з відповідачем зрозуміли, що сплачувати щомісячні внески по двом кредитам вони не зможуть, тому позивачка змушена була продати квартиру [ADDRESS], яка належала їй особисто до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.1992 р. Продаж зазначеної квартири був здійснений 25.12.2008р. на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом [PERSON] Згідно п. 3 зазначеного Договору продаж здійснюється за 175 000 грн. (що підтверджується копією договору від 25.12.2008р. в матеріалах справи). Відповідно до п. 11 всі витрати за складання і посвідчення договору сплачує покупець. Після отримання грошових коштів за договором в той же день 25.12.2008р. позивачкою був повністю погашений кредит у ВАТ «Ощадбанк». 25.12.2008 р., нею було сплачено 168 661, 62 грн. Кошти, що залишились в сумі 6 338,38 грн. позивачка використала для погашення кредиту в АКІБ «УкрСиббанк» та на потреби родини. В 2010 р. відносини між подружжям погіршились, відповідач відмовлявся сплачувати щомісячні платежі за кредитним договором, а також відмовлявся фінансово утримувати родину. Оскільки позивачка була поручителем за договором, а також враховуючи той факт, що спірний будинок, в якому вони проживали, був предметом іпотеки, вона змушена була сплачувати кредит самостійно. 01.12.2010р. вони з відповідачем уклали шлюбний договір, в якому відповідач письмово відмовився сплачувати по кредиту № 11406002000, отриманого в АКІБ «УкрСиббанк» на придбання житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до шлюбного договору зобов'язання за кредитним договором позивач виконує за рахунок особистих коштів та на вищезазначений житловий будинок не розповсюджуються положення ст. 60 СК України, тобто він не відноситься до спільного сумісного майна подружжя, а є особистою власністю позивачки. 12.05.2011 р. позивачка була змушена укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], в якій їй належало 46/225 часток. Співвласниками квартири були її донька [PERSON] (3/25) та її брат [PERSON] (152/225). Позивачка отримала за свою частку 59 775 грн., після чого сплатила всі зазначені кошти до АКІБ «УкрСиббанк» в якості погашення кредиту. Погашення відбувалось декількома частками по 10 000 або 20 000 (внесення одноразово всієї суми суперечило правилам банку), а саме: 16.05.2011р. - внесено 20 000 грн.; 17.05.2011р. - 20 000грн.; 23.05.2011р. - 10 000грн.; 09.06.2011р. - 10 000 грн. на загальну суму 60 000грн. Також 01.06.2011 р. вона взяла в борг у доньки [PERSON] 30 225 грн. (які вона отримала за договором купівлі-продажу від 12.05.2011р.), які також сплатила в банк. Борг доньці до теперішнього часу вона не повернула. Факт отримання боргу підтверджується розпискою. Зазначені кошти я внесла в АКІБ «УкрСиббанк», а саме: 09.06.2011р. - ще 10 000 грн. та 20.06.2011р. - 20 000грн. На теперішній час нею виконані кредитні зобов'язання перед АКІБ «УкрСиббанк» в повному обсязі. Однак виконати свої зобов'язання за шлюбним договором від 01.12.2010р. та переоформити права власності на житловий будинок на її ім'я відповідач відмовляється. На час укладання шлюбного договору нею не було враховано положення ч. 5 ст. 93 СК України, відповідно до якого, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, та той факт, що право власності на будинок оформлено на відповідача та для визнання його її особистою власністю необхідно передання будинку у власність позивачки. Також зазначає, що спірний житловий будинок лише умовно (а точніше частково) можна віднести до спільного майна подружжя в розумінні ст. 60 СК України. Тому в даному випадку неможливо застосовувати принцип рівності часток подружжя. На підставі вищевикладеного та посилаючись на ч. 2 ст. 70 , п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позивачка просила суд розірвати шлюб з відповідачем, залишити шлюбне прізвище «[PERSON]», поділити майно подружжя [PERSON] з відступленням від начала рівності часток; визнати за нею право власності на 47/50 частин житлового будинку [ADDRESS]; визнати за відповідачем право власності на 3/50 частин житлового будинку [ADDRESS]. Боргові зобов'язання перед [PERSON] на суму 30 225 грн. за розпискою від 01.06.2011р. позивачка просила залишити за нею. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточненні вимоги, та просили їх задовольнити. Надали суду розрахунок часток сторін у праві власності на будинок., згідно їх витратам. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили частково та зазначили, що проти розірвання шлюбу вони не заперечують, а стосовно поділу майна подружжя пояснили, що вважають, що розрахунок часток у житловому будинку, зроблений позивачкою є хибним. Житловий будинок куплений сторонами за 300 716, 00 грн. кредитних коштів. Між тим за отримані кредити сплачено ВАТ «Державний ощадний банк України» 180 770, 41 грн., АКБ «УкрСибанк» 223 884, 00 грн., разом - 404 654, 41 грн. Крім того, з сімейного бюджету були понесені витрати на оформлення кредитів, оформлення договору купівлі-продажу та сплату податків. Загальна сума витрат відповідачу не відома, так як всі документи отримувала позивачка. В позовній заяві позивачка визнає наявність таких витрат у сумі 8284, 00 грн. Отже підтверджені документально та визнані позивачкою витрати на купівлю житлового будинку склали 412 938,41 грн. (404 654, 41 грн. + 8284, 00 грн.). За особисті кошти позивачка сплатила платежі: ВАТ «Державний ощадний банк України» 168 661, 61 грн., АКБ «УкрСибанк» 50 000, 00 грн. (14,17,23 травня 2011 р.), разом 218 661, 62 грн. Спільні кошти у житловому будинку складають 194 276,79 грн. (412 938,41 грн. - 218 661, 62 грн. = 194 276, 79 грн.), звідки ? частка належних відповідачу коштів дорівнює 97 138, 395 грн. Тому відповідач вважає, що належна йому частка у житлову будинку становить 23,5% або 235/1000 часток житлового будинку (97138,395 грн. х 100% : 412938,41 грн. = 23,5%), а частка позивачки становить 76,5% або 765/1000 часток житлового будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 30000 грн. вона надала у борг своїй матері (позивачці по справі) для погашення кредиту, який остання брала в банку, щоб купити будинок. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що вона є двоюрідною сестрою позивачки. Позивачка сама погашала кредит, відповідач участі у погашенні кредиту не приймав, їй ніяких коштів не надавав. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], суду пояснили, що позивачку та відповідача вони знають по роботі. Також зазначили, що позивачка продала належну їй квартиру та частку квартири для того, щоб погасити кредит. Відповідач у погашенні кредиту участі не брав. Заслухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Аналогічні положення містяться в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якому роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти в тому числі, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При ухваленні рішення суд виходить з наступного. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено копією свідоцтва про шлюб виданого Хортицьким відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції від 06.10.2007 року, серія І-ЖС № 042210. Згідно ст. 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За клопотанням відповідача, подружжю двічі надавався строк на примирення, але після спливу якого сторони вказали на неможливість подальшого збереження сім'ї. Оскільки позивачка вказала на неможливість примирення та подальшого проживання разом однією родиною, відповідач позов в цій частині визнав, просив розірвати шлюб, суд вбачає підстави для розірвання шлюбу. Факт придбання будинку в період шлюбу не оспорювався відповідачем. Судом встановлено, що будинок було придбано за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24.10.2008р. Згідно договору покупцем зазначений [PERSON]. 09.01.2009 р. Договір був зареєстрований в ОП ЗМБТІ. Ціна придбаного будинку становила 300 716грн. (п. 3 договору). Позивачка посилалась на те, що спільних коштів у них з відповідачем не було, тому вони змушені були взяти кредити для купівлі будинку. Ця обставина також не оспорювалась відповідачем. Але останній не погодився з наданими позивачкою розрахункам, мотивуючи тим, що гроші, які були отримані у кредит не повністю були витрачені позивачкою на придбання квартири, а гроші отримані від продажу квартир також витрачалися не тільки на погашення кредиту, а на інші особисті потреби позивачки. Про існування договору позики між позивачкою та її дочкою відповідачу відомо не було, про це він дізнався лише в суді. Оскільки ця угода не була оформлена належним чином, не посвідчена нотаріально, він вважає її нікчемною. Після придбання квартири він також приймав участь у погашенні кредиту, оскільки у них з позивачкою був спільний бюджет. Та обставина, що квитанції про внесення грошей на сплату кредиту оформлені тільки на позивачку не виключає його участь у формуванні спільного бюджету сім'ї та його участі в погашенні кредитів. На думку суду, твердження відповідача не були спростовані доказами з боку позивачки. ЇЇ посилання на укладений шлюбний договір судом оцінюються критично, оскільки цей договір не було оформлено у відповідності до вимог законодавства, з дотриманням його нотаріального посвідчення. Посилання позивачки на шлюбний договір, на думку суду, слід оцінювати критично, оскільки, згідно ч. 5 ст. 93 СК України, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Доказів того, що квартира була придбана тільки за її кошти і відповідач не приймав участі у сімейному бюджеті, на думку суду, позивачка не надала. Пояснення свідків з її боку суд оцінює критично, оскільки вони не мали змоги мати всю інформацію про всі витрати сторін під час перебування їх у шлюбі. Той факт, що відповідач отримував менші доходи, ніж позивачка не може бути підставою для суттєвого зменшення його долі в майні, яке було придбано під час перебування у шлюбі. Враховуючи вищевикладені обставини, при ухваленні рішення суд вважає необхідним погодитись з розрахунками, наданими відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial