Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів в якому просить зобов'язати Державне агентство з управління корпоративними правами та майном розірвати трудовий договір, укладений між нею та Державним науково-дослідним і впроваджувальним центром стандартизації та сертифікації продукції гірничорудної промисловості та здійснити відповідний запис в трудовій книжці про звільнення у зв'язку з реорганізацією чи ліквідацією підприємства; стягнути Державного агентства з управління корпоративними правами та майном на свою користь грошову суму в розмірі 33625,00 грн. в якості заборгованості із невиплаченої заробітної плати; зобов'язати Державне агентство з управління корпоративними правами та майном здійснити сплату за позивачку як застраховану особу до Управління пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області єдиного внеску до солідарної системи на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період 06.04.2011 року по день розірвання трудового договору; стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивачки грошову суму в розмірі 10000,00 грн. в якості компенсації за нанесену моральну шкоду. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з 08.09.2008 року перебуває у трудових відносинах з Державним науково-дослідним і впроваджувальним центром стандартизації та сертифікації продукції гірничорудної промисловості (Стандартрудсепро), яке згідно статуту підпорядковане Міністерству промислової політики України, правонаступником якого відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року №451/2011 в свою чергу є Державне агентство з управління корпоративними правами та майном. Наказом Міністерства промислової політики України від 03.06.2011 року №151 прийнято рішення припинити юридичну особу Державне науково-дослідний і впроваджувальний центр стандартизації та сертифікації продукції гірничорудної промисловості шляхом її реорганізації - приєднання до ДП «Державна інспекція по якості залізничних руд». Утворено комісію з припинення юридичної особи, головою якої призначено директора ДП «Державна інспекція по якості залізничних руд» Ярош О.М. Реорганізація юридичної особи Стандартрудсепро щодо її приєднання до ДП «Державна інспекція по якості залізничних руд» так і не була проведена. Проте з 06.04.2011 року була зупинена його виробнича діяльність, після чого в порушення ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 14, 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» припинилася виплата позивачці заробітної плати та сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Позивачка намагалася розірвати трудовий договір, укладений між нею та Стандартрудсепро, у порядку передбаченому ст. 38 КЗпП, проте своє право передбачене даною статтею їй не вдалося реалізувати. З урахуванням часу за який позивачка не отримує заробітну плату та виходячи з місячного окладу передбаченого штатним розписом, позивачка просить стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 33625,00 грн. Так як юридична особа Стандартрудсепро на час звернення до суду з даним позовом не припинена, позивачка вважає, що заборгованість по заробітній платі має бути стягнута з представника власника Стандартрудсепро - відповідача Державне агентство з управління корпоративними правами та майном. З цих же міркувань позивачка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» просить покласти на Державне агентство з управління корпоративними правами та майном обов'язок сплатити за неї до Пенсійного фонду України єдиний внесок до солідарної системи на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 06.04.2011 року. Також позивачка зазначає, що порушенням її законних прав їй завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, втратах нормальних життєвих зв'язків. Спричинену моральну шкоду позивачка оцінює в розмірі 10000,00 грн. Вказана шкода завдана позивачці неправомірними діями відповідачів Державного агентства з управління корпоративними правами та майном та ДП «Державна інспекція по якості залізних руд», які полягали у неналежному виконанні своїх обов'язків, передбачених законодавством про працю. У зв'язку з цим позивачка просить стягнути моральну шкоду з відповідачів у солідарному порядку. В судове засідання позивачка не з'явилася. 08.07.2013 року подала суду заяву, в якій зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, та просить розглядати справу у її відсутності. Представник відповідача Державного агентства з управління корпоративними правами та майном в судовому засіданні з вимогами викладеними в позовній заяві не погодився та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, зазначив, що позивачка не перебувала у тродових відносинах безпосередньо з Державним агентством з управління корпоративними правами та майном, а також з Міністерством промислової політики України, правоступником якого воно є. Жодних прав позивачки безпосередньо Державне агентство з управління корпоративними правами та майном не порушувало, правові підстави покладати на нього відповідальність за зобов'язаннями Стандартрудсепро - відсутні. Відповідач ДП «Державна інспекція по якості залізничних руд» свого представника для участі в судовому засіданні не направив. 04.07.2013 року до суду надійшла заява, в які відповідач просить розглядати справу у відсутності свого представника. Третя особа Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області представника для участі в судовому засіданні не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. З урахуванням положень ст.ст. 158, 169 ЦПК України суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності позивачки, представника відповідача ДП «Державна інспекція по якості залізничних руд» та представника третьої особи Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Заслухавши пояснення представника відповідача, який брав участь у судовому розгляді, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 08.09.2008 року перебувала в трудових відносинах з Державним науково-дослідним і впроваджувальним центром стандартизації та сертифікації продукції гірничої промисловості. Дана обставина сторонами не оспорюється, а тому суд вважає її доведеною. Підприємство Державний науково-дослідний і впроваджувальний центр стандартизації та сертифікації продукції гірничої промисловості (Центр Стандартрудсепро) створене спільним наказом Міністерства промисловості України та Державного комітету України по стандартизації, метрології і сертифікації від 21.12.1994 року №59/324 на державному майні з підпорядкуванням Міністерству промислової політики України. 03.06.2011 року Мінпромполітики України видано наказ №151, яким прийнято рішення про припинення юридичної особи Центр Стандартрудсепро, шляхом реорганізації - приєднання до ДП «Державна інспекція по якості залізних руд», та утворення комісії з припинення юридичної особи Центр Стандартрудсепро. Наказом Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 20.03.2013 року №51, яке згідно Указу Президента України від 13.04.2011 року №451/2011 є правонаступником Міністерства промислової політики України у частині реалізації державної політики щодо управління об'єктами державної власності, скасовано наказ Мінпромполітики України від 03.06.2011 року №151 та прийнято рішення припинити юридичну особу Центр Стандартрудсепро шляхом ліквідації, а також утворення ліквідаційної комісії, головою якої призначено Яроша О.М. в.о. директора ДП «Державна інспекція по якості залізних руд». Згідно положень ст.. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Вказаному права працівника кореспондує обов'язок власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника по сплину двотижневого строку. Звертаючись до суду з вимогами про зобов'язання Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном розірвати трудовий договір, укладений між позивачкою та Державним науково-дослідним і впроваджувальним центром стандартизації та сертифікації продукції гірничорудної промисловості, та здійснити відповідний запис в трудовій книжці про звільнення у зв'язку з реорганізацією чи ліквідацією підприємства, позивачка виходила з того, що вчинила всі необхідні дії для реалізації права передбаченого ст.. 38 КЗпП, зокрема попередила власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні про намір розірвати трудовий договір. На підтвердження даної обставини до матеріалів справи додано лист від 29.02.2012 року №33, адресований голові Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, додатком до якого була заява позивачки про звільнення. Такі доводи позивачки суд знаходить необґрунтованими з наступних підстав. Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (ч. 1 ст. 133 ГК України). Як встановлено судом Державний науково-дослідний і впроваджувальний центр стандартизації та сертифікації продукції гірничорудної промисловості є підприємством заснованим на державній власності. Частина друга ст.. 141 ГК визначає, що управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти. Згідно ст.. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. У відповідності до ст.. 5-1 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, відповідно до покладених на нього завдань здійснює, зокрема, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, що належать до сфери його управління. Згідно з п. 4 Положення про Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном, затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 451/2011, Агентство держмайна України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: здійснює управління об'єктами державної власності, в тому числі корпоративними правами, які належать до сфери його управління; приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності, які належать до сфери його управління Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 73 ГК України, орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Органом управління державного унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові. Таким чином, приймаючи до уваги наведені норми законодавства, суд вважає, що Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном, до повноважень якого згідно Положення віднесено здійснення управління Центром Стандартрудсепро, не є як власником останнього, так і уповноваженим власником органом у розумінні ст.. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Згідно з п.п. 2.3. - 2.4. спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Таким чином, аналіз чинного законодавства свідчить про те, що обов'язок по прийняттю працівників на роботу, у разі необхідності видачі трудових книжок, внесення до них відповідних записів (в тому числі і про звільнення) та їх видачі при звільненні працівників із займаних посад покладається саме на орган управління державним підприємством, яким згідно статуту Центру Стандартрудсепро є директор, а не Агентство держмайна України. З урахуванням наведеного суд вважає вимоги позивачки до Агентства держмайна України в частині зобов'язання розірвати трудовий договір, укладений та здійснити відповідний запис в трудовій книжці необгрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 24 цього ж Закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 116 КЗпП передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст.ст. 14, 15, 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Агентство держмайна України як роботодавець є страхувальником та зобов'язане сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. В силу ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачка наділена правом вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. При цьому таке право виникає за умови перебування застрахованої особи у трудових відносинах з роботодавцем. Таким чином, виходячи з того, що [PERSON] не перебувала у трудових відносинах з Агентством держмайна України, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення грошової суми в розмірі 33625,00 грн. в якості заборгованості із невиплаченої заробітної плати та зобов'язання здійснити сплату за неї як застраховану особу до Управління пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області єдиного внеску. Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди суд приходить до наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 273-1 КЗпП України. Стаття 273-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 273-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов'язок доказування наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача згідно положень ст.. 60 ЦПК України покладається на позивача. Між тим належних да допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин позивачкою суду не надано. Крім того, суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки в частині вимог про стягнення моральної шкоди саме в солідарному порядку, оскільки відповідно до ст.. 1190 ЦК України, солідарну відповідальність перед потерпілим особи несуть в разі якщо шкоди було завдано їх спільними діями або бездіяльністю. Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, у зв'язку з чим приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed