Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач 20 серпня 2013 року звернулась до суду з вимогами до відповідача. З уточненням позовних вимог, з підстав, передбачених ст.ст. 60,69,70 Сімейного Кодексу України просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] , визнати право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,2439 га, що знаходиться по [ADDRESS], визнати право власності на ? частку автомобіля марки « Volvo » державний номер [NUMBER]. В судовому засіданні позов підтримала повністю. Пояснила, що 19 листопада 2004 року між сторонами був укладений шлюб, який був розірваний 23 квітня 2012 року на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва. В період шлюбу було набуте наступне майно: житловий будинок , що знаходиться в [ADDRESS] , земельна ділянка для обслуговування даного житлового будинку та автомобіль. Будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, так як позивач в період шлюбу працювала. Оскільки майно набуте в період шлюбу, тому у відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України просить визнати за нею право власності на ? частку спірного майна. Відповідач позов визнав частково. Згоден , щоб за позивачем визнати право власності на 2/5 частки спірного будинку та ? частку земельної ділянки, що знаходиться безпосередньо під будинком, в решті позову просить відмовити. В судовому засіданні не заперечив факт перебування у шлюбі з позивачем та факт придбання спірного будинку в період шлюбу. Однак вважає, що за ним повинна бути визнана більша частка житлового будинку, оскільки будинок був придбаний за кошти, що позичені ним у матері відповідно до договору безпроцентної позики від 25 квітня 2007 року. [PERSON] коштів на придбання будинку не давала. На даний час він самостійно погашає кредитну заборгованість. Земельна ділянка була приватизована відповідачем після розірвання шлюбу відповідно до рішення Малинівської сільської ради Малинського району від 17 червня 2013 року, а 25 червня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке є чинним та не оскаржено. Автомобіль також був придбаний особисто відповідачем на його кошти , а тому є його власністю. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- 1V « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » , передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно зі ст..60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2004 року по 23 квітня 2012 року. Неповнолітні діти сторін проживають із матір'ю. ( арк..с.5, 59-60). 03 квітня 2007 року [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями, прибав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS] ( арк..с.9). Право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] 09 квітня 2007 року відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. ( арк..с. 14). 02 грудня 2010 року [PERSON] був придбаний автомобіль марки « Volvo » державний номер [NUMBER], про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу , де власником зазначено відповідача. ( арк..с. 102). Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку , що це майно ( житловий будинок та автомобіль ) має режим спільної сумісної власності, як таке, що набуте під час шлюбу та визнає за повивачем право власності на ? частку даного майна. Що стосується доводів [PERSON] про придбання спірного майна за власні та одержані в кредит кошти, які він погашає особисто, то ця обставина при вирішенні вимог щодо режиму спільності майна, правового значення не має. Згідно чинного законодавства питання погашення боргів спільно подружжям чи кожним особисто, вирішується судом при поділі майна. Крім того договір безпроцентної позики на який посилається [PERSON] був укладений 25 квітня 2007 року, тобто після придбання житлового будинку, і будь яких належних доказів про те , що на момент придбання будинку ( 03.04.2007 року) він позичав у матері чи інших осіб кошти на купівлю будинку суду не надано. В частині вимог позивача про визнання права власності на ? частку земельної ділянки площею 0,2439 га суд вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач як співвласник житлового буднику у відповідності до положень статті 120 Земельного Кодексу України ( в редакції чинній на час спірних правовідносин ) має право власності на відповідну частку земельної ділянки для обслуговування належної їй частки будинку. Однак як встановлено судом [PERSON] на підставі рішення Малинівської сільської ради Малинського району від 17 червня 2013 року здійснив приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,2439 га. 25 червня 2013 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно ( спірну земельну ділянку) арк.с.80 та здійснено державну реєстрацію права власності ( арк.с. 78). Тобто на момент розгляду справи у відповідача мається правовстановлюючий документ, який є чинним та не оскарженим , в судовому засіданні позивачем вимог про визнання свідоцтва про право власності недійсним не заявлялось , а суд у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 365,90 грн.

Outcome: partial