Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

09.10.2012 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулось ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказав, що відповідно кредитного договору №LGRWR000300210 від 11 липня 2003 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 1179,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом для часткової оплати за товар, з кінцевим терміном повернення 11.07.2004 року. Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 12.07.2013 року виникла заборгованість у розмірі 34038 грн. 18 коп., що складається із: заборгованості за кредитом - 1943 грн. 97 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 9094,94 грн., 22999 грн. 27 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Позивач просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованість по кредиту у розмірі 34038 грн. 18 коп. та судові витрати - судовий збір 340 грн. 38 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує (а.с.43). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до положень ч.ч.4,9 ст. 74 ЦПК України (а.с.42). Суд вважає за можливе розглянути справу в відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LGRWR000300210 від 11 липня 2003 року. Згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 1179,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом для часткової оплати за товар, з кінцевим терміном повернення 11.07.2004 року, в зв'язку з чим Банк кредитні кошти перерахував позичальнику (а.с.5-6). Умови Договору відповідачем [PERSON] порушені, про що свідчить розрахунок наданий ПАТ КБ «Приват Банк» (а.с.4). Згідно ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.09.2009 року заяву ЗАТ КБ «Приватбанк» про видачу судового наказу, подану стягувачем 08.09.2009 року -повернуто заявнику. 09.10.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором (а.с.2). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 ст. 259 УК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.2,3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної даності починається заново. Час що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до роз'яснень п.31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних Справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, враховуючи положення пункту 7 частини13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення пункту 7 частини 13 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Як встановлено судом, про порушення свого права банку стало відомо в 2004 році, за захистом якого позивач звернувся до суду 10.09.2009 року, тим самим строк позовної давності на право звернення до суду за захистом порушеного права перервався. Після переривання перебіг позовної даності починається заново з 15 вересня 2009 року часу набрання законної сили ухвалою суду (а.с.45). Отже позивач мав право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору до 15.09.2012 року, однак звернувся до суду лише 09.10.2013 року. Оскільки судом встановлено, що вимоги ПАТ КБ «Приват Банк», позивача по справі, заявлені після сплину строку позовної давності встановленого законом, тому з цих підстав в задоволенні позову необхідно відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідачів на його користь.

Outcome: dismissed