Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Сторони звернулися до суду з вказаними позовами. В обгрунтування своїх вимог покликаються на те, що 20.06.2003року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 67106грн. Вказаний договір був посвідчений нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрований в Стрийському ДК МБТІ. Вважають вказаний договір незаконним та недійсним, оскільки такий порушує публічний порядок, так як він був спрямований на порушення конституційних прав позивачів; такий був укладений без дозволу органу опіки та піклування, оскільки на момент відчуження спірного будинку в такому проживали і були зареєстровані малолітні особи; такий договір був укладений внаслідок збігу тяжких обставин для позивача [PERSON] його тяжкої недуги, що призвело до його помилки та обману зі сторони обдарованого відповідача [PERSON] Зазначають, що даритель з 1988року хворів на тяжкий серцевий недуг, переніс два інфаркти міокарда (другий з них в жовтні-грудні 2002року), довго знаходився на лікуванні в інфарктному відділі Львівського обласного кардіоцентру, був повністю та морально виснажений, не мав надії на видужання. Напередодні укладення спірного договору, знову перебував у лікарні з 16.04.2003року по 06.05.2003рік. У зв'язку з вказаним хворобливим станом піддався на намові відповідача визнати його «головою сім'ї» про яку він буде піклуватися. Вважають, що таким чином позивач допустив помилку внаслідок збігу тяжких обставин, а відповідач використав його тяжкий стан та обманув. Зазначають, що такий договір був укладений на вкрай невигідних умовах, без жодних гарантій на утримання та проживання під впливом обману зі сторони відповідача бути опікуном для всієї сім'ї. Внаслідок укладення вказаного договору вся сім'я була позбавлена права на вказаний будинок та позбавлені житла. Відповідач був забезпечений іншим житлом у [ADDRESS]. Про спірний будинок він не дбає, таким не цікавиться. Однак в 2008році відповідач почав вимагати, щоб вони виселилися з вказаного будинку. Крім цього, вважають, що [PERSON], як співвласник вказаного будинку жодної згоди на відчуження такого не давала, жодного нотаріально оформленого документу не отримувала, її заяву про надання згоди на відчуження підробили. Крім цього, були порушені вимоги ст..ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001року та ст.224 ЦК України, оскільки нотаріус не пересвідчилася про реєстрацію та проживання малолітніх дітей в спірному будинку, не перевірила наявність згоди органу опіки та піклування на укладення спірного договору, не переконалася чи не буде порушено прав дітей на житло, внаслідок укладення вищевказаного договору. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні спірним житловим будинком. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 20.08.2008року зі сторони позивачів по первісному позову до нього було застосовано фізичну силу та лайку з метою недопущення його в спірний будинок. Були викликані працівники міліції та карету швидкої допомоги. Внаслідок вказаного інциденту його було госпіталізовано в Миколаївську районну клінічну лікарню. Вважає, що його позов підлягає до задоволення на підставі ст..ст.386ч.2, 391 ЦК України. В ході судового розгляду представники позивачів та позивачі по первісному позову неодноразово уточнювали позовні вимоги, змінювали підстави такого, в кінцевому просять такий задоволити. Додатково зазначили, що при укладенні договору позивач добросовісно помилявся, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки хотів, щоб відповідач здійснював догляд за ним, матеріально допомагав. Зазначили, що позивачі надалі проживають в спірному будинку. Відповідач дійсно з моменту укладення договору надавав матеріальну допомогу, купував продукти харчування, необхідні ліки, однак це тривало до квітня 2007року. Зараз відповідач вимагає звільнити його будинок, влаштовує дебоші. Вважають, що строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення своїх прав їм стало відомо в кінці квітня 2007року, а саме з моменту чинення відповідачем протиправних дій. Зазначили, що відповідач постійно обіцяв доглядати за ними, надавати матеріальну допомогу всім членам сім'ї. Щодо зустрічного позову, то вважають, що такий є безпідставним і задоволенню не підлягає. В судовому засіданні відповідач і його представник проти первісного позову заперечили, зустрічний підтримали, пояснили, що розгляд справи триває понад 5 років. В ході розгляду позивачі неодноразово змінювали предмет позовних вимог. Зазначили, що відповідач ніколи не обіцяв матеріально забезпечувати всіх позивачів. Укласти договір дарування вирішили його батьки, оскільки він був найстаршим сином. Жодного тиску на батьків при укладенні договору він не чинив. Зазначив, що з моменту укладення договору постійно надавав необхідну допомогу батькам, виконуючи при цьому свій синівський обов'язок. Як і батьки, так і інші співпозивачі надалі проживають в спірному будинку, він їх не виганяє. Про те, що йому збираються подарувати будинок, йому стало відомо ще в грудні 2002року зі слів батьків. Документація на відчуження готувалася на протязі 6 місяців. Жодних вимог щодо утримання йому не ставили. Ключів від будинку він не має, однак час від часу навідується на спірне будинковолодіння, оскільки обробляє город. Зараз в нього троє неповнолітніх дітей, крім цього в нього на утриманні знаходиться дружина. На момент укладення договору, працював тільки він, його заробіток складав в середньому 200грн. Вважають первісний позов безпідставним. Зустрічний підтримують. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги по первісному позову підтримали, в зустрічному просять відмовити. Пояснили, що відповідач по справі є їхнім братом. В 2003році їхні батьки дуже захворіли. Всі жили на пенсію їхнього батька [PERSON] Коли батько знаходився в лікарні вирішувалося питання хто повинен здійснювати догляд за спірним будинком та надавати кошти. На це погодився відповідач, який запевнив, що буде надавати необхідні кошти на утримання батьків та відшкодує їм їхні частки в середньому по 2000долларів США. Їм стало відомо, що в 2003році батько та відповідач їздили до нотаріуса, однак для чого вони не знають. В 2007році після сварки, їм стало відомо, що спірний будинок був подарований відповідачу. Зазначили, що відповідач тривалий час надавав матеріальну допомогу, приносив продукти харчування. Вважають, що відповідач обманув батьків, оскільки мав бути укладений договір довічного утримання. Крім цього зазначили, що на момент укладення договору в будинку були зареєстровані неповнолітні діти. А відтак мали місце порушення ст.ст.17,18 ЗУ»Про охорону дитинства», оскільки була відсутня згода органу опіки та піклування на відчуження вказаного будинку. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] первісний позов підтримав, проти зустрічного заперечив, пояснення дав аналогічні поясненням позивачів. Додатково зазначив, що третя особа була введена в оману і позивачем [PERSON] щодо юридичних наслідків укладення такого договору, зокрема повинен був бути укладений договір довічного утримання, а не дарування. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] пояснили, що у зв'язку з погіршенням станом здоров'я батьків, на початку літа 2003року, відбулася сімейна нарада, на якій було вирішено, що обов'язок по утриманню батьків візьме на себе відповідач, а тому мав бути укладений договір довічного утримання. Однак жодних активних дій по укладенню договору не відбулося. Крім цього, згідно попередньої домовленості, свідки та члени їхньої сім»ї залишали за собою право на постійне проживання в спірному будинку, користування таким на власний розсуд, а також відповідач повинен був сплатити їм компенсацію по 2000долларів США. До 2007року відповідач дійсно надавав допомогу батькам, купляв продукти харчування, ліки. Однак, в 2007році між ними відбулася сварка, під час якої відповідач сказав, що будинок належить йому і почав вимагати від них 30 000долларів США. Додатково зазначили, що на вказаній нараді були присутні всі крім третьої особи [PERSON] Крім цього, свідок [PERSON] додатково зазначив, що ініціатором щодо матеріального утримання позивачів був відповідач, який зазначав, що йому необхідно тільки приїзджати в спірний будинок, щоб переночувати. В судове засідання позивач [PERSON], представник Миколаївської державної нотаріальної контори, третя особа [PERSON] та представники третіх осіб не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи про причини неявки суд не повідомили, а відтак суд вважає, за можливе здійснювати розгляд справи у їхню відсутність. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи №2/1313/4/12, матеріали справи №2а-691/09, матеріали наглядного провадження №158с-2009-5/2011, матеріали справи 2а-691/09, матеріали цивільної справи, суд вважає, що як первісний так і зустрічний задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що спірний будинок був побудований в 1975році, на земельній ділянці, яка була виділена [PERSON] 15.06.1972року рішенням виконкому Миколаївської районної ради Вказаний будинок відноситься до суспільної групи - «робітничий». Зазначена обставина стверджується випискою з погосподарської книги від 17.07.2008року 28.03.1973року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7, справа №2а-691/09). Як вбачається з пояснень сторін, останні не заперечують що спірний будинок будувався вказаним подружжям за спільні кошти. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стаття 61 СК України вказує на те, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ст.65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Аналізуючи норми вказаних статтей, суд вважає беззаперечним фактом те, що спірний будинок в [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 20.06.2003року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок разом з господарськими будівлями в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування посвідченого державним нотаріусом Миколаївського району Алексеєвою Г.М. та зареєстрованого у реєстрі №1592. Вказаний договір був укладений на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.09.1998року, відповідно до якого таке було зареєстроване за [PERSON], витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.06.2003року, довідкою про те, що спірний будинок під забороною не перебуває від 20.06.2003року, довідкою виданою Держівською сільською радою Миколаївського району Львівської області від 20. 06.2003року за №380 про те, що заборон та арешту на житловий будинок не накладалося, письмовою заявою [PERSON] відповідно до якої вона надає згоду на дарування спірного будинку відповідачу від 20.06.2003року. Як встановлено в судовому засіданні, однією з підстав для визнання вказаного договору недійсним є порушення публічного порядку. Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Аналізуючи норми зазначеної статті суд приходить до висновку, що при визнанні правочину таким, що порушує публічний порядок має мати місце протиправність дій та небезпека її для інтересів держави і суспільства загалом. Зазначена позиція підтверджується і п.18 ППВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до якої такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Однак, позивачами жодним чином не надано доказів, що вказаний договір був спрямований на порушення конституційних прав позивачів, не представлено вироку суду або постанови про притягнення до адміністративної відповідальності когось із сторін договору. Натомість, як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] розпорядився належним йому майном у відповідності до ст.317 ЦК України, як власник такого. Наступною підставою для визнання вказаного договору недійсним є те, що такий був укладений без дозволу органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації. Як вбачається з довідки виданою Держівською сільською радою Миколаївського району Львівської області від 03.02.2006року за №207 на момент укладення спірного договору в спірному будинку було зареєстровано 7 чоловік, серед них [PERSON] [INFO] та [PERSON] - [INFO]. Відповідно до ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, дійсно оспорюваний договір був укладений без відповідної згоди, однак суд вважає, що така потрібною не була з наступних міркувань. Як встановлено вище, власниками спірного будинку на момент відчуження були [PERSON] та [PERSON] Згідно з пояснень сторін, батьками [PERSON] були співпозивачі [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] - співпозивач [PERSON] На момент відчуження спірного будинку зазначені особи не були позбавлені батьківських прав, крім цього, суду не представлено доказів, що опікунами вказаних дітей були [PERSON] та [PERSON] Враховуючи те, що на момент відчуження в [PERSON] та [PERSON] не було неповнолітніх дітей, а відтак згоди органу опіки та піклування на укладення договору потрібно не було. Наступними підставами для визнання вказаного договору недійсним є вчинення такого під впливом тяжкої обставини, помилки та обману Стаття 233 ЦК України вказує на те, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Ітотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст..230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 23 ППВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як встановлено судом позивач [PERSON] дійсно хворіє на протязі тривалого часу (понад 25 років) гіпертонічною хворобою, що призводить до прогресуючої стенокардії, зазначена обставина підтверджується чисельними виписками-епікризами. Однак, як вбачається з пояснень сторін, однією з підстав для відчуження спірного будинку була необхідність здійснювати належний догляд за таким. Крім цього, сторони не заперечують той факт, що будинок повинен був перейти у власність саме відповідача, як найстаршого сина і як особи, яка мала можливість за таким доглядати. З позовом про розірвання договору дарування позивачі звернулися через 5 років після укладення такого, внаслідок конфлікту, який виник між ними. За таких обставин, суд вважає, що дарування відбулося без ознак ст.233 ЦК України. Крім цього, позивачами не доведено, що у випадку відсутності хвороби позивача такий договір б не укладався або був вчинений на інших умовах. Пункт 19 зазначеної ППВСУ вказує на те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається з обґрунтування позову поданого 18.09.2013року. позивач вказує на те, що при укладенні спірного договору він вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки сподівався, що відповідач буде здійснювати догляд за ним та дружиною, вони надалі зможуть розпоряджатися спірним будинком. При укладенні договору він розумів суть «договору довічного утримання», однак зазначає, що у зв'язку з юридичною неосвіченістю не розумів різниці між поняттями «дарування» та «довічне утримання». За таких обставин суд вважає, що в силу вимог п.19 ч.3 ППВСУ за №9 зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки має місце власне недбальство, незнання та неправильне тлумачення закону. Згідно з п.20 ППВСУ за №9 Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Аналізуючи норму вказаного пункту, суд приходить до висновку про відсутність у сторін правочину умислу на навмисне введення в оману щодо обставин договору, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вказану обставину. Крім цього, позивачами не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як і сам факт обману. Суд не бере до уваги покази свідків, оскільки такі перебувають в неприязних відносинах з відповідачем, є співпозивачами по справі, а тому є зацікавлені в задоволенні позову. Суд вважає, що основною підставою звернення до суду стали конфліктні відносини між сторонами, які виникли в 2007році. Враховуючи вищенаведене, є всі підстави вважати, що оспорюваний правочин відповідає вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. [PERSON] мав достатній обсяг цивільної дієздатності, вільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі, зазначений правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а відтак не має підстав визнавати недійсним договір дарування від 20.06.2003року укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за реєстровим №1592. Що стосується зустрічного позову, то відмовляючи у задоволенні такого, суд виходив з наступного. Як вбачається з матеріалів справи такий був поданий 28.08.2008року, жодних доказів, на підтвердження обставин викладених в такому відповідач не представив. Крім цього, з моменту подачі зазначеного позову минуло понад 5 років. Як вбачається з пояснень відповідача він час від часу відвідує спірне будинковолодіння, оскільки обробляє город. Доказів, які б свідчили, що [PERSON] надалі чиняться перешкоди відповідач не представив, а відтак не виконав вимог ст.60ч.1 ЦПК України

Outcome: dismissed