Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-31 00:00:00

30 вересня 2009 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та згідно останньої редакції від 12.10.2010 року (т. 2, а.с. 104-105) просила суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], укладений 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] в частині вказаної у договорі особи покупця «[PERSON]»; визнати частково недійсним договір дарування 20/100 частин ДБК «Зірка», укладений 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], в частині вказаної у договорі особи покупця «[PERSON]»; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0443 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 06 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], в частині вказаної у договорі особи покупця «[PERSON]»; перевести права покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], укладеним 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] на [PERSON]; перевести права покупця за договором дарування 20/100 частин ДБК «Зірка», укладеним 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] на [PERSON]; перевести права покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0443 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладеним 06 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] на [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що у 2006 році нею було придбано декілька об'єктів нерухомості, а саме за договором дарування з [PERSON] від 12 жовтня 2006 року вона придбала 20/100 частин ДБК «Зірка», що складалося з двох кам'яних садових будинків загальною площею 549,9 кв.м. та надвірних споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.10.2006 року вона придбала в [PERSON] земельну ділянку площею 0,0701 га, розташовану за адресою [ADDRESS]. Також згідно договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] від 06.12.2006 року, вона придбала земельну ділянку, площею 0,0443 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Однак позивач зазначає, що на час придбання вищевказаної нерухомості у неї були сімейні проблеми щодо поділу спільної власності її чоловіком [PERSON], а вищевказане майно вона купувала за особисті кошти, через це вона змушена була оформити угоди на ім'я подруги [PERSON] з винагородою в сумі 1500 доларів США. Разом з тим позивач стверджує, що після оформлення майна [PERSON] зобов'язалась по першій її вимозі нотаріально переоформити вищевказане майно на позивача або на особу, яку вона вкаже, про що була написана розписка. Позивач вважає, що оскільки дані правочини укладалися без мети створення відповідних правових наслідків, а саме виникнення у [PERSON] права власності на вищезгадане майно, а тому відповідно до ст. 234 ЦК України на думку позивача данні правочини є фіктивними та повинні бути визнані судом частково недійсними. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2013 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 1512/2-650/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності та визнання угоди недійсною з цивільною справою № 2-527/10 (1512/2-1084/11) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання частково недійсними договорів та переведення прав і обов`язків покупця. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності та визнання угоди недійсною залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 207 ЦПК України. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволені у повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, 31.10.2013 року надав заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній й реєстрації, що сторонами було зроблено. Згідно ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору не посвідченого нотаріусом дійсним, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні встановлено, що 12 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі -продажу, згідно п.1 якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку [ADDRESS], призначену для дачного будівництва (т.2, а.с. 5). На підставі даного договору 31 січня 2007 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку (т.2, а.с. 7). Крім того, 12 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, відповідно до п.1 якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар безоплатно 20/100 частин ДБК «Зірка», що розташовано за адресою: [ADDRESS], та складається в цілому з двох кам'яних садових будинків під літерами «А,Д» загальною площею 549,9 кв.м., та надвірних споруд «Е,Л,З,Л,Р,Р4,Т2» - літні кухні, «П,е1, р1,Т,є,З» - убиральні, «е4,Л2,Ф3,Ф5,С,С2,У4,У,У1» - сараї, «Р2,Л4,Л1,Т3» - навіси, «е3,Р2,С1,И» - душ, «С5,Т» - альтанка, «У6» - гараж, № 1 огорожа, XVІ ІІ вимощення, розташованих на земельній ділянці загальною площею 3 137 кв.м. (т.2, а.с. 11). Також, 06 грудня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0443 гектарів, що розташована в [ADDRESS], призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:38:001:0032 (т. 2, а.с. 8) На підставі даного договору 30 березня 2007 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку (т.2, а.с. 10). У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. В ході судового засідання позивач пояснила, що оспорювані правочини, на її думку, укладалися без мети створення відповідних правових наслідків, а саме виникнення у [PERSON] права власності на вищезгадане майно, так як все вищевказане майно придбалось не за кошти [PERSON], а за кошти [PERSON],та в подальшому повинне було бути переоформлене на останню чи інших людей за її вказівкою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на розписку від 06 грудня 2006 року, складену нібито відповідачем [PERSON], про те, що вона отримала від [PERSON] грошову винагороду в сумі 1500 доларів США за тимчасове оформлення придбаного [PERSON] вищевказаного нерухомого майна. Крім того, в даній розписці [PERSON] за першою вимогою [PERSON] зобов'язалась нотаріально переоформити фактично належну їй нерухомість на неї чи на осіб, яких вона зазначить (т. 2, а.с. 15). Однак, суд критично ставиться до даної розписки та не вважає її належним та допустимим доказом по даній справі, так як жодна з експертиз, що були проведені в кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, не встановила послідовність нанесення друкованого тексту та виконання підпису від імені [PERSON] у вказаній розписці, а сама відповідач факт написання такої розписки категорично заперечувала, вказуючи на те, що вона працювала у позивача на посаді бухгалтера та могла підписувати різні документи. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що кримінальна справа № 1-1522/1811/11 по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року направлена прокурору Одеської області для організації додаткового розслідування, а постановою слідчого Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 13.06.2013 року кримінальне провадження у відношенні [PERSON] було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т.1, а.с. 240-248). Крім того, посилання позивача на те, що нею в Приморському районному суді м. Одеси оскаржується постанова слідчого Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 13.06.2013 року, якою кримінальне провадження у відношенні [PERSON] було закрито, не можуть, на думку суду, бути підставою для задоволення позову. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу грунтуватися на припущеннях. Правочини, вчинені відповідачами, на думку суду не можуть бути визнані фіктивним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Однак, умислу сторін на укладання фіктивних договорів у судовому засіданні встановлено не було. Крім того відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як вбачається із оспорюваних договорів, приватним нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договорів та правові наслідки, які настануть. Так само і було перевірено дієздатність сторін, що уклали оспорювані договори. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на земельні ділянки та нежитлові приміщення; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились та позовні вимоги не підтримали. Крім того, оригіналів розписок відповідачів чи інших письмових документів про отримання грошових коштів саме від [PERSON] позивачем до суду надано не було. Більш того, залишилось не зрозумілим, як можна перевести права покупця за договором дарування 20/100 частин ДБК «Зірка», що був укладений між [PERSON] та [PERSON], який удаваним у відповідності до ст. 235 ЦК України в судовому порядку не визнавався. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed