Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-15 00:00:00

В проваджені Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механіка» , третя особа - виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, про зобов'язання укласти договір. В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник, посилалися на те, що позивачка є власницею офісу - нежитлового приміщення [ADDRESS], і споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються у цьому будинку. Відповідач є балансоутримувачем будинку по [ADDRESS], та виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надаються по будинку [ADDRESS], а тому є учасником правовідносин, що регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», вимоги якого є обов'язковими для позивача та відповідача. 12.07.2012 р. позивачка звернулась у письмовій формі до відповідача з проханням підготувати та надати договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, складений у формі єдиного документу на основі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 20.05.2009 р. № 529, та з урахуванням діючого в Україні законодавства. Разом з договором про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території позивачка просила відповідача надати невід'ємну частину такого договору - копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, яким затверджені ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які відповідач зобов'язується надавати відповідно до договору. Оскільки відповідач будь-якої відповіді на її звернення не надав, позивачка вважає що відповідач безпідставно ухиляється від укладання з нею договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, чим порушує її права споживача житлово-комунальних послуг, та просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Механіка» підготувати та укласти з нею, як з власником офісу - нежитлового приміщення [ADDRESS], договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на умовах типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, за цінами (тарифами), розрахованими відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 та затвердженими рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Механіка» подати розрахунок ціни (тарифу) на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надаються по будинку [ADDRESS], на затвердження до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який є спеціальним законом у сфері житлово-комунальних послуг, постанову Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, якою затверджений типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, постанову Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, якою затверджений Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У судовому засіданні представник позивачки, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що нормами цивільного законодавства не передбачено такого способу захисту як спонукання до укладення договору; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору і відповідач не може бути примушений укласти договір. Зазначала, що відповідач, після відкриття судом провадження у справі, направив на адресу позивачки договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території № М-606 від 01 січня 2012 року, який позивачка підписала з протоколом розбіжностей. Але ж пропозиції позивачки, викладені нею у протоколі розбіжностей, відповідачем прийняті не були і відповідно цей договір є неукладеним через не досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору. Також представник відповідача вважає, що договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території не може складатись на основі Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, оскільки дія цієї постанови не розповсюджується на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, і може застосовуватись тільки у випадку надання послуг у житловому будинку. Дія постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 не розповсюджується на правовідносини, що виникають при наданні послуг у будівлі комерційного призначення і, відповідно, розраховувати ціни (тарифи) на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території з урахуванням цієї постанови він не може. Відповідач не зобов'язаний затверджувати у виконавчому комітеті Дніпропетровської міської ради тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, оскільки він не є виконавцем таких послуг. Послуги, які надаються Відповідачем, відносяться до третьої групи житлово-комунальних послуг, визначених у ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на які визначаються виключено за договором (домовленістю сторін). Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи - виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка є власником офісу - нежитлового приміщення [ADDRESS]. Це нежитлове приміщення належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно /САЕ № 391436/ від 12.06.2012 р., виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення № 1769 від 28.12.2011 р., зареєстрованим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (Витяг про державну реєстрацію прав № 34502903 від 15.06.2012 р.). Будинок по [ADDRESS], в якому розташоване належне позивачу нежиле приміщення, зареєстрований за Товариством з обмеженою відповідальністю «Механіка» (відповідачем) та перебуває на його балансі, що підтверджується Випискою з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, виданою 07.12.2011 р. Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», копія якої залучена до матеріалів справи. Згідно Виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку від 07.12.2011 р. будинок по [ADDRESS] (літ. А-9) є будівлею комерційного призначення. 12.07.2012 р. позивачка направила на адресу відповідача лист, в якому просила підготувати та надати договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, складений у формі єдиного документу на основі Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 20 травня 2009 р. № 529, та з урахуванням діючого в Україні законодавства; разом з договором надати його невід'ємну частину - копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, яким затверджені ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які ТОВ «Механіка» зобов'язується надавати відповідно до договору. Факт направлення позивачкою зазначеного листа на адресу відповідача підтверджується чеком пошти та описом вкладення у поштове відправлення від 12.07.2012 р., копії яких залучені до матеріалів справи. Лист позивачки з пропозицією підготувати та укласти договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій був отриманий відповідачем 17.07.2012 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та не заперечується відповідачем. Станом на 03.10.2012 р. (дату звернення позивачки з позовом до суду) відповідач відповіді на звернення позивачки не надав, договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території не підготував і з позивачкою не уклав. Спір, що розглядається судом, виник внаслідок того, що позивачка вважає, що вона, як споживач, має право на отримання житлово-комунальних послуг у будинку [ADDRESS] та на укладення договору щодо надання їй житлово-комунальних послуг, який повинен підготувати відповідач у відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24.06.2004 р. визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Отже, цей Закон є спеціальним законом, який регулює відношення у сфері житлово-комунальних послуг. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм стандартів, порядків і правил. Зі значення терміну «житлово-комунальні послуги», наведеного в Законі, вбачається, що житлово-комунальні послуги можуть надаватись та споживатись у будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд незалежно від того є будинок житловим або складається з офісних, нежилих приміщень. Відповідно до статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. З аналізу норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що він поширюється на всіх суб'єктів господарської діяльності, які надають житлово-комунальні послуги, незалежно від їх форм власності. До житлово-комунальних послуг відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як визначено у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - це послуги щодо прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточного ремонту, вивезення побутових відходів тощо. На виконання положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», був розроблений «Примірний перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд», затверджений наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10.08.2004 р. № 150, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.08.2004 р. за № 1046/9645. Закон України «Про житлово-комунальні послуги», який є основним законом у сфері надання житлово-комунальних послуг, не містить жодного посилання на те, що послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій можуть надаватись та споживатись лише у житлових будинках. Норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розповсюджуються на всі відносини, що виникають між споживачами та виробниками/виконавцями у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг (у тому числі і послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), незалежно від призначення будинку та призначення, розташованих у ньому приміщень (житлові або нежитлові, офісні). Суд вважає, що і житловий будинок, і будинок комерційного призначення, у складі якого існують офісні приміщення, потребує належного утримання для забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях таких будинків, і таке, належне утримання частини будинків та прибудинкової території, що перебуває у загальному користуванні, здійснюється шляхом надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, прибирання тощо). Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який залежно від цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем або виробником (ч. 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Отже, якщо у відносинах з виробниками/виконавцями комунальних послуг відповідач є споживачем, то у відносинах з позивачкою відповідач є виконавцем, а позивачка - споживачем, оскільки саме відповідач надає позивачці послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а позивачка має намір отримувати ці послуги. Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п/п 3 ч. 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на виконавця покладено зобов'язання підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до п/п 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з частиною 7 статті 28 цього ж Закону типові договори на надання житлово-комунальних послуг затверджує Кабінет Міністрів України. Типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 529 від 20.05.2009 року. Саме на основі цього типового договору визначається зміст договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і споживач має право вимагати від виконавця таких послуг укладання з ним договору про їх надання на умовах типового договору. Таким чином, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» саме на відповідача, як на виконавця житлово-комунальних послуг, покладений обов'язок підготувати та укласти з позивачкою договір на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору. Відповідач свого обов'язку щодо укладання з позивачкою договору не виконав, що є підставою для покладення на нього зобов'язання до укладення договору із позивачкою та задоволення позовних вимог в цій частині. Посилання Відповідача на те, що він не може бути примушений до укладення договору, а вимога позивачки про зобов'язання ТОВ «Механіка» укласти договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території не може підлягати задоволенню, оскільки не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК України, яка не передбачає такий спосіб захисту прав, суд залишає поза увагою та з цього приводу зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. у справі № 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) положення частини 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів та встановлює, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 та ч.2 статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Перелік способів (засобів) захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання і споживачів не має вичерпного характеру. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги надаються споживачам на підставі договору, а тому укладення договору на надання житлово-комунальних послуг (у тому числі і договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території) є обов'язковим для суб'єкта господарювання, який забезпечує споживача такими послугами. До того ж, суд приймає до уваги ту обставину, що позивачка не може отримати такі послуги від іншого виконавця. Отже, спонукання до укладення договору за рішенням суду можливе, оскільки в даному випадку обов'язковість укладення договору на надання житлово-комунальних послуг прямо передбачена Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Обраний позивачкою спосіб захисту своїх інтересів як споживача відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Щодо доводів відповідача про те, що він надавав позивачці проект договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, який позивачка підписала з протоколом розбіжностей, то з матеріалів справи вбачається, що цей проект договору не був належним чином оформлений та не містив всіх суттєвих умов договору. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотні умови у сфері надання житлово-комунальних послуг встановлені ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». До істотних умов договору на надання житлово-комунальних послуг, у тому числі, відносяться вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. У даному випадку відповідач не зазначив у проекті договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території № М-606 від 01.01.2012 р. тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території; розмір щомісячного платежу споживача за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, визначеного у грошовій одиниці (гривні); перелік послуг, витрати на які входять в тариф за утримання будинку і споруд та прибудинкової території, та тариф (ціну) на кожну з цих послуг. При цьому суд бере до уваги, що перелік послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надаються споживачеві, повинен відповідати Примірному переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженому наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10.08.2004 р. № 150 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 21.08.2004 р. за № 1046/9645, розробленому на виконання положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та Переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, встановленому додатком до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». З пункту 1.3. розділу 1 договору № М-606 від 01.01.2012 р. також вбачається, що відповідач включив до договору внесення споживачем на користь виконавця послуг плати за енергоносії та плати за опалення згідно діючих міських тарифів, не зазначивши при цьому що саме входить до енергоносіїв, які повинен оплачувати споживач, скільки складає розмір «діючих міських тарифів» у гривнях, скільки буде складати щомісячний платіж споживача за енергоносії і як цей платіж буде розраховуватись. Включення відповідачем до переліку послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території (додатку № 1 до договору № М-606 від 01.01.2012 р.) таких витрат, як «інші втирати» та «господарчі потреби», не дозволяє споживачу розшифрувати їх складові та призначення, суперечить принципу забезпечення прозорості визначення вартості житлово-комунальних послуг. Довести споживачу інформацію про вартість житлово-комунальних послуг, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, є обов'язком виконавця згідно п/п 4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а у даному випадку відповідач цю інформацію споживачу не надав, що свідчить про направленість проекту договору на звуження прав споживача. Крім того, як свідчать матеріали справи, позивачка не відмовлялась від укладання договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, а підписала договір з протоколом розбіжностей від 01.11.2012 р., два примірники якого разом з підписаним договором надіслала 02.11.2012 р. на адресу відповідача з супровідним листом. Неврегульовані розбіжності позивачка запропонувала відповідачу передати на вирішення суду, оскільки укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язковим на підставі закону. Незважаючи на те, що відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору, а відповідно до ч. 1 ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом, відповідач будь-яких дій, спрямованих на узгодження умов договору, не здійснив. Суд вважає безпідставними посилання Відповідача на те, що він не може укладати з позивачкою договір на підставі умов типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, оскільки у преамбулі типового договору зазначено про укладення договору зі споживачем, який є власником житлового будинку (гуртожитку), власником (наймачем) квартири (житлового приміщення в гуртожитку), власником, орендарем нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку), а у даному випадку позивачка є власником офісного нежитлового приміщення у будинку комерційного призначення. Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надаються і споживаються у всіх будинках, незалежно від їх призначення, для забезпечення належних умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд. Відповідно до норм ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (у тому числі і договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території) укладається на основі типового договору, а типовий договір про надання послуг з тримання будинків і споруд та прибудинкової території затверджений саме постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529. Отже, при укладенні договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території сторони повинні визначати зміст договору на основі типового договору, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, з визначенням всіх істотних умов, встановлених законодавством для такого договору, але мають право конкретизувати його умови, зокрема шляхом визначення у предметі договору конкретного об'єкту, у якому надаються такі послуги, яким згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» може бути і будинок комерційного призначення, що складається з офісних нежилих приміщень. Крім того, як вбачається з проекту договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території № М-606 від 01.01.2012 р., який відповідач запропонував укласти позивачці після відкриття судом провадження у цій справі, цей договір складався відповідачем саме на основі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, про що свідчить структура проекту договору. Доводи відповідача про неможливість застосування ним при розрахунку цін (тарифів) на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території у будинку комерційного призначення постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» спростовуються приписами ч. 1 ст. 8 ЦК України. В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але таких, що не суперечать йому, підпадають під дію цивільного законодавства і регулюються за аналогією. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦК України у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» введена єдина методологія обчислення тарифів на житлово-комунальні послуги (у тому числі і на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території), яка діє на всій території України. Пунктом 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого зазначеною постановою, визначено, що тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - це вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість; тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку. Оскільки механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій окремо для надання таких послуг у будинках комерційного призначення, що мають у своєму складі офісні нежитлові приміщення, не встановлений, то до спірних правовідносин відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, якою затверджений Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Що стосується вимоги позивачки про зобов'язання відповідача подати розрахунок ціни (тарифу) на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надаються по будинку [ADDRESS], на затвердження до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, то суд приходить до висновку, що згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач не має права самостійно встановлювати ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги, що ним надаються. Згідно із статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги належить до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Частинами 2 та 3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Позивачка є по відношенню до відповідача споживачем, як споживач вона зобов'язана оплачувати отримані послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, але ж оплачувати за тарифами, які затверджені органом місцевого самоврядування, які перевіряють правильність розрахунку виконавцем цих тарифів та їх економічну обґрунтованість. Якщо тарифи на житлово-комунальні послуги не затверджені (а у даному випадку матеріалами справи встановлено, що тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території Відповідач до цього часу не затвердив), то споживач має право вимагати від виконавця послуг затвердження тарифів. Таким чином, відповідач, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», повинен провести розрахунки тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, які ним надаються по будинку [ADDRESS], та подати їх до виконкому Дніпропетровської міської ради для затвердження. Тому, з урахуванням наявності правових підстав, позовні вимоги щодо зобов'язання Відповідача затвердити тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що надаються ним споживачам у будинку [ADDRESS], підлягають задоволенню. Доводи відповідача про те, що послуги, які ним надаються по будинку [ADDRESS] (зокрема послуги з технічного обслуговування ліфтів, прибирання місць загального користування та прибудинкової території, обслуговування систем вентиляції та протипожежної системи, дератизації та дезінфекції тощо) не відносяться до послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території спростовуються п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Примірним переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженим наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10.08.2004 р. № 150 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.08.2004 р. за № 1046/9645, та Переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, встановленому додатком до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869, які відносять зазначені відповідачем послуги саме до послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в порядку ст. 88 ч. 3 ЦПК України, так як позивач під час подання позову до суду був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved