Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа Одеська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 26 жовтня 1998 року вона за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений на Одеській Товарній Біржі. Після укладення даного договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Умови укладеного договору купівлі-продажу були повністю виконані нею та продавцем, а 28 жовтня 1998 року цей договір було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості. З того часу вона постійно проживає у даній квартирі. Нещодавно у позивачки виникла необхідність розпорядитися вказаною нерухомістю. Проте, звернувшись до юриста за консультацією, вона дізналася, що не може провести будь-який правочин щодо цієї квартири, оскільки згідно вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Недотримання цієї вимоги, згідно ст. 220 ЦК України, тягне за собою недійсність договору. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти задоволення заочного рішення не заперечувала, просила слухати справу у її відсутності, про що надала письмову заяву. Відповідачка в судове засідання не зявилася, сповіщена належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, сповіщений належним чином. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню наступних підстав. На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Як вбачається з матеріалів справи 26 жовтня 1998 року [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 23592 придбала у відповідача [PERSON] квартиру № 94, розташовану в буд. №92 по вул. Мечникова в м. Одесі. Сума договору 68000,0 грн. Вказаний Договір був укладений на Одеській Товарній Біржі і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під реєстраційним №23592 від 26 жовтня 1998 року. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору. В підтвердження вищевикладеного судом встановлено, що сторонами було виконано всі умови, що передували укладенню договору купівлі-продажу квартири № 94, розташовану в буд. №92 по вул. Мечникова в м. Одесі, а саме відбулася передача коштів зі сторони позивача та передача квартири зі сторони відповідачів і ними було підписано вищезазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна. 28 жовтня 1998 року цей договір було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості під №1627. Згідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] сторонами не оспорювався, а тому він повинен бути визнаний дійсним. Відповідно до ст. 658 ЦК України право на продажу товару, крім випадків примусового продажу або інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В даному випадку 02 серпня 1996 року на момент укладення договору купівлі-продажу відповідачка була власником цієї квартири, про що зазначено в договорі купівлі-продажу від 02 серпня 1996 року. На підставі ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з моменту передання відповідачкою квартири [ADDRESS] позивачу, у останнього виникло право власності на зазначену квартиру. Частиною 3 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. ст. 328, 392 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В теперішній час позивач має намір розпорядитися належним їй майном, тобто квартирою, але нотаріально посвідчити зазначений договір, укладений на Центральній Одеській біржі, позивач не має можливості, оскільки відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. У звязку з тим, що в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди і така можливість фактично втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову.

Outcome: approved