Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов’язання громадянку [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, викладену нею в адміністративному позові. Згідно заяви про уточнення позовних вимог (вх. № 52559 від 03.12.2013 року) позивач просить зобов’язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, викладену нею в адміністративному позові, шляхом подання письмової заяви до Кіровського районного суду м. Кіровограда (копію заяви надати до Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня»), в якій має бути зазначено, що інформація, зазначена на сторінках 5, 7, 8 позовної заяви [PERSON] від 22.05.2013 року є недостовірною (а.с. 75-76). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.06.2013 року на адресу комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» надійшла ухвала Кіровського районного суду м. Кіровограда про відкриття провадження по справі за адміністративним позовом [PERSON], до комісії експертів-психіатрів Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, про визнання дій та бездіяльність незаконними, недійсними та скасування акту, висновку. До ухвали також додавалась копія позовної заяви [PERSON] від 22.05.2013 року, після ознайомлення з якою комісія експертів була неприємно вражена неправдивою, недостовірною інформацією, яку зазначила в ній вищезазначена громадянка. Так обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] зазначила: «Як тільки я вийшла 20.03.2013 року з кабінету експертів психіатрів, то мені [PERSON] … сказала мені, що за цю експертизу 20.03.2013 року мені, [PERSON], експерти-психіатри Кіровоградської психіатричної лікарні взяли хабар в сумі п’ять тисяч чи гривень чи доларів». Також у вказаному позові зазначила, що експертизи судово-психіатричною комісією проводяться за гроші і в залежності від величини суми коштів визначається тяжкість діагнозу. [PERSON] звинуватила лікарів у знищенні її сина та у її майбутньому вбивстві шляхом встановлення їй неправдивого діагнозу та призначення подальшого лікування. Позивач вважає, що заява [PERSON] ставить під сумнів об’єктивність, неупередженість та правдивість висновків, що надаються експертами-психіатрами закладу та можливість винесення законного рішення судом, використовуючи їх під час розгляду справ. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з’явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 68-69). Подала до суду письмові заперечення (а.с. 55-56). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. [PERSON] звернулася до Кіровського районного суду з позовом до експертів-психіатрів Кіровоградська обласна психіатрична лікарня, про визнання дії комісії незаконними, зобов’язання вчинити певні дії, утримання від вчинення дій та скасування актів комісії експертів психіатрів (а.с. 8-24). Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2013 року задоволенні позову [PERSON], до комісії експертів-психіатрів Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, про визнання дій комісії незаконними, зобов’язання вчинити певні дії, утримання від вчинення певних дій, скасування акту комісії експертів психіатрів, відмовлено (а.с. 61-62). Проте, позивач вважає, що змістом адміністративного позову, поданого відповідачем порушено особисте немайнове право позивача та зашкодило його діловій репутації. Відповідно до статті 10 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ «Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункт 19 Постанови) роз’яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, виходячи зі змісту статті 277 Цивільного кодексу України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, викладені в позові принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Позивач під час розгляду справи № 404/5187/13-а, номер провадження 2а/404/403/13 за позовом [PERSON], до комісії експертів-психіатрів Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, про визнання дій комісії незаконними, зобов’язання вчинити певні дії, утримання від вчинення певних дій, скасування акту комісії експертів психіатрів, не доводив безпідставність поширених суджень відповідача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що постійне звернення відповідача зі скаргами на Амбулаторну судово-психіатричну експертну комісію відволікає від роботи та є психотравмуючою ситуацією для членів комісії. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що поширена [PERSON] інформація в адміністративному позові не містить саме фактичних даних, які можуть бути перевірені та доведені відповідними доказами, не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Обставини, на які посилається представник позивача як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо поширення [PERSON] недостовірної інформації, що потягло за собою порушення особистих немайнових прав позивача не знайшли свого об’єктивного підтвердження в ході судового розгляду, і представником позивача констатуються з формальних причин. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача. На підставі викладено,

Outcome: dismissed