Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач 20 серпня 2013 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що між ним і відповідачем в усній формі був укладений договір купівлі-продажу дорожнього транспортного засобу - напівпричепа марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER]. Після укладання договору відповідач передав позивачу напівпричеп, а позивач грошові кошти в розмірі 24 000 грн. На підставі вказаного правочину відповідач оформив на ім`я позивача 20 вересня 2011 року довіреність на право користування і розпорядження майном. Відповідач обіцяв оформити договір купівлі-продажу у письмовій формі, однак захворів, внаслідок чого декілька разів відкладав поїздку до МРЕО. Після купівлі 20 вересня 2011 року напівпричепа позивач відвіз його до себе додому до м. Маріуполь та став ремонтувати, тобто розпоряджатися як своїм майном. Позивач просив договір купівлі-продажу дорожнього транспортного засобу - напівпричепа марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER], укладений 20 вересня 2011 року між ним та відповідачем визнати дійсним; визнати за позивачем право власності на дорожній транспортний засіб - напівпричеп марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER]. Позивач у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Письмово просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Проте, суд ухвалою відмовив в прийнятті позову, оскільки визнання позову відповідачем суперечить закону. Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] надав [PERSON] 24 000 грн., в рахунок проданого напівпричепу 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER], про що останнім була написана розписка (а.с.7). Встановлено, що 20 вересня 2011 року [PERSON] оформив на ім`я [PERSON] довіреність на право користування і розпорядження майном, а саме, напівпричепом 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER], довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.8). У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форми досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак, положення цієї статті не можуть бути застосовані, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди по всіх істотних його умовах. Також правило ст. 220 ЦК України не поширюється на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, як то спірний договір купівлі-продажу майна, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст. 210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін прав і обов'язків. В судовому засіданні не доведений той факт, що [PERSON] ухилявся від нотаріального оформлення угоди. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу дорожнього транспортного засобу - напівпричепу марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER], укладеного 20 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання за позивачем право власності на дорожній транспортний засіб - напівпричеп марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER] також не підлягають задоволенню за нижченаведеним. Відповідно до ст.34 Закону України «Про дорожній рух», транспортний засіб полягає в обов'язковій державній реєстрації, що передбачає здійснення комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформлення і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Підстави набуття права власності на транспортні засоби чітко визначені цивільним законодавством. Відповідно до п. п. 2,7, 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Відповідно до абзацу другого п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація (450-2012-п) на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Тобто, виходячи з вищевикладеного, не засвідчений нотаріально договір купівлі-продажу не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація транспортного засобу та який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Будь-яких із перелічених у абзаці другому п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документів, що підтверджують правомірність придбання ним спірного транспортного засобу, які засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. Таким чином, суд, аналізуючи подані позивачем докази у справі, приходить до висновку, що позивачем не надано суду безперечних доказів підстав набуття права власності на спірний напівпричеп, у зв'язку із чим приходить до висновку щодо відсутності правової підстави для задоволення позовних вимог про визнання за ним право власності на дорожній транспортний засіб - напівпричеп марки ШМІТС SPR 24, 1993 року випуску шасі № [NUMBER], д/н [NUMBER]. Враховуюче вищевикладене та аналізуючи здобуті у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed