Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач КП «СЄЗ Ворошиловського району м. Донецька» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення, посилаючись на наступне. На балансі позивача знаходиться будинок [ADDRESS]. В державній квартирі [NUMBER] у вказаному будинку зареєстровано 1 особа - основний квартиронаймач - [PERSON]. При обстеженні квартири робітниками ЖЕУ-2 було встановлено, що квартира знаходиться в незадовільному стані, поточний ремонт не проводився більше трьох років. Квартира не опалюється в зимовий період, відключена від мереж водопостачання та водовідведення, газопостачання, електропостачання. Відповідач утримує квартиру у антисанітарному стані, приносить до неї різне сміття, що призводить до утворення неприємних запахів, розпліднення тарганів та інших шкідників. Все це створює перешкоди для нормального проживання інших мешканців будинку. Дані факти підтверджуються актами від 18.03.2013 року та 01.08.2013 року, скаргами мешканців будинку на ім'я Донецького міського голови. Своїми діями відповідач порушує вимоги Житлового Кодексу УРСР, в яких вказано, що квартиронаймач зобов'язаний утримувати квартиру у належному стані, проводити поточні ремонти тощо. Позивач просив виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином на підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач не повідомив суд про причини своєї відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Згідно до виписки з особового рахунку № [NUMBER] «СЄЗ Ворошиловського району м. Донецька» відповідач є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS], та мешкає в ній з 27.01.1978 року (а.с. 3). Позивач зазначає, що будинок в якому мешкає відповідач перебуває на його балансі. Однак, на підтвердження вказаної обставини не надано жодного належного та допустимого доказу. Також посилається на те, що вказана квартира знаходиться в незадовільному стані. На підтвердження вказаної обставини позивач надав суду акти від 18.03.2013 року, від 01.08.2013 року, а також копію проекту відповіді на звернення від мешканця [ADDRESS] на сайт Донецького міського голови, датовану 21.07.2011 року. Як на правову підставу своїх вимог позивач посилається на ст. 116 ЖК УРСР, якою передбачено наступне. Якщо наймач, члени його сімї або інші сумісно особи, що з ним мешкають, руйнують або псують житлове приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного гуртожитку роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або одному будинку, а заходи попередження та громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних за вимогою наймодавця або інших зацікавлених осіб проводиться без надання іншого житлового будинку. Згідно до ст. 47 Конституції України кожний має право на житло. Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, які виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними згідно Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року) правильне застосування ЖК УРСР має важливе значення в забезпеченні гарантованого Конституцією України права громадян на житло й зміцнення законності в житлових правовідносинах. Стаття 9 ЖК УРСР зазначає, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням. Житлові права охороняються законом. Відповідно до ст.176 ЖК УРСР державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою. Таким чином, саме наймодавець зобов'язаний своєчасно проводити ремонт жилих будинків, забезпечувати безперебійну роботу інженерного обладнання будинків і жилих приміщень, належне утримання під'їздів, інших місць загального користування будинків і придомової території. Капітальний ремонт жилих будинків, технічне обслуговування їх інженерного обладнання, а також поточний ремонт жилих приміщень, що його зобов'язаний провадити наймодавець, здійснюються відповідно до правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території, правил і норм технічної експлуатації житлового фонду. Квартира, у якій мешкає відповідач, не перебуває у його власності, тобто обов'язок щодо її належного утримання покладається на наймодавця - житлово-будівельну організацію, на балансі якої перебуває будинок, у встановленому порядку визначена виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач руйнує, псує або використовує не за призначенням вказане житлове приміщення, а також того, що стосовно нього проводилися заходи попередження та громадського впливу, як це передбачено ст. 116 Житлового кодексу УРСР. Таким чином, у суду відсутні правові підстави вважати будь-які права позивача порушеними з боку відповідача. Також ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У той же час, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для виселення відповідача. Таким чином, позовні вимоги КП «СЄЗ Ворошиловського району м. Донецька» до [PERSON] про виселення є безпідставними та необґрунтованими. Правових підстав для їх задоволення у суду немає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог КП «СЄЗ Ворошиловського району м. Донецька» до [PERSON] про виселення. На підставі ст. 116 ЖК УРСР та

Outcome: dismissed