Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що працювала у відповідача та була звільнена з роботи згідно до наказу № 24/1 від 26.04.2013 року. При звільненні з роботи з нею не був проведений повний розрахунок: не була виплачена заробітна плата, інші платежі. Зважаючи на такі та інші протиправні дії відповідача позивачка зазнала моральних страждань: ще до 26.04.2013 року нею були подані заяви про звільнення з роботи, однак відповідні накази не були видані, що призвело до госпіталізації позивачки; після звільнення з роботи через несвоєчасний розрахунок вона не мала засобів до існування, не могла повноцінно доглядати за дитиною-інвалідом. Зважаючи на це позивачка просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; та 10 000 грн. за завдану моральну шкоду. Позивачка подала до суду заяву, згідно до якої просить справу розглядати без її участі, позов підтримує. Представник позивачки позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Представник відповідача позов не визнав. Подав до суду письмові заперечення та пояснив, що станом на час звільнення позивачка заборгувала підприємству 2 348, 27 грн. А тому підстав для задоволення заявленого позову немає. Правове обґрунтування правової позиції представника викладене в запереченнях. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка працювала головним бухгалтером КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради та була звільнена з роботи згідно до наказу № 24/1 від 26.04.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП (за власним бажанням). Позивачка зазначає, що при звільненні з роботи їй не була виплачена заробітна плата. Ухвалою суду від 28.10.2013 року позовна заява в частині заявлених позовних вимог про стягнення заробітної плати була повернута позивачці на підставі п.6 ч.3 ст. 121 ЦПК України. Щодо решти заявлених позовних вимог – провадження у справі було відкрите. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, отримавши наказ про своє звільнення 26.04.2013 року, [PERSON] всупереч своїм посадовим обов'язкам як головного бухгалтера не підготувала письмове повідомлення про розмір нарахованих їй сум при звільненні. Представник відповідача зазначає, що невиплата таких сум була зумовлена саме цими обставинами; а також тим, що після проведеного аудиту було виявлено те, що позивачка невірно проводила нарахування заробітної плати по відношенню до себе. Тобто представник відповідача був не згідний з тими нарахуваннями, що мали місце позивачкою, і фактично існував спір щодо розміру таких виплат (належних працівникові грошових сум при звільненні). Відповідно до результатів проведення внутрішнього аудиту з окремих питань КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради за 2012-2013 роки, станом на 26.04.2013 року [PERSON] допустила ряд порушень законодавства, що призвело до безпідставного нарахування та виплати сум, що належали їй до виплати в день звільнення. Так, аудиторська група виявила неправильне утримання податку з доходів фізичних осіб з заробітної плати позивачки [PERSON] за березень 2013 року в сумі 348,76 грн. За квітень 2013 року було проведено безпідставне нарахування матеріальної допомоги в сумі 4680 грн., та нараховано соціальну відпустку в кількості 20 днів, що складає в сумі 4165 грн. При нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на суму 5500 грн., який складається із одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахованих відпускних. Виходячи з вищевикладеного зайве нарахована сума складає 8845 грн., що призвело до неправильного утриманого податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску та заборгованості по заробітній платі на момент розрахунку. Особова справа [PERSON] не містить відповідні підтверджуючі копії документів для нарахування соціальної відпустки. Крім того, підтверджуючі документи для нарахування матеріальної допомоги, а саме: заява [PERSON], наказ по підприємству, протокол зборів трудового колективу, що передбачає колективний договір укладений між підприємством та трудовим колективом, відсутні. Проводячи розрахунок нарахування відпускних, в частині одноразових премій, головний бухгалтер [PERSON] порушила Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 (зі змінами та доповненнями). Підприємством були надані відповідні бухгалтерські розрахунки, які не спростовані представником позивачки. Отже, виходячи з вищевикладеного заборгованість як з виплати заробітної плати, чи інших виплат КП «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради перед [PERSON] відсутня. В результаті проведеного внутрішнього аудиту, аудиторська група встановила дебіторську заборгованість в сумі 2348 грн. 27 коп. Отже, заявлений позов про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні – не підлягає до задоволення як безпідставно заявлений та недоведений. Щодо решти заявлених позовних вимог – про відшкодування завданої моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України – то в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю та недоведеність позовних вимог. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику передбачено, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні не були встановлені обставини, які надавали б підставу для задоволення заявленого позову про відшкодування моральної шкоди. Так, [PERSON] в позовній заяві зазначає про те, що в неї тимчасово був відсутній постійний заробіток, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою, до роздратованості. Разом з тим, згідно до наданої копії трудової книжки, позивачка вже з 07.05.2013 року, тобто через 12 днів після звільнення, була працевлаштована на посаді головного бухгалтера ЖКП «Покровське», та отримувала заробітну плату. Позивачка звільнилася з роботи за власним бажанням, і її не працевлаштування протягом 12 днів з часу звільнення не пов’язане з винними діями відповідача по відношенню до неї. Надуманими є мотиви про наступне: позивачка у своїй позовній заяві покликається на те, що вона зверталася з заявами про звільнення, однак роботодавець не видавав необхідні накази. Докази на підтвердження таких обставин ні позивачкою, ні її представником суду не були надані. Також зазначає, що невиплата зарплати за квітень 2013 року призвела до її госпіталізації. Але така госпіталізація мала місце з 27.02.2013 року по 14.03.2013 року, тобто ще задовго до звільнення позивачки. Також перебування позивачки на лікуванні не можна пов’язати з протиправними діями (як вона зазначає) відповідача по відношенню до неї, оскільки такі обставини не були встановлені в судовому засіданні. Це ж стосуються і її посилання на хворобу дитини, яка перебувала на лікуванні упродовж дев'яти днів з 10.07.2013 року по 19.07.2013 року. Слід врахувати при цьому, що державою на користь дитини позивача до 31.10.2016 року призначена та виплачується соціальна допомога, а сама [PERSON] на час хвороби дитини була працевлаштована та отримувала заробітну плату. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed