Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

14 серпня 2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Лисичанської міської ради, в якому просила визнати за нею паво власності за набувальною давністю на нерухоме майно житловий будинок № 3, який розташований по вул. Гоголя м. Лисичанська. В подальшому в ході розгляду справи судом було залучено в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, співвласників вище вказаного житлового будинку [PERSON], [PERSON], якими потім за клопотанням представника позивача було замінено Лисичанську міську раду як неналежного відповідача належними відповідачами. Позов було обґрунтовано тим, що відповідачі, які є співвласниками спірного житлового будинку, приходяться далекими родичами позивачу і в грудні 2000 року просили позивача поселитися в ньому та доглядати його. Позивач вказувала, що після цього відповідачі заселили її у вказаний будинок та передали їй правовстановлюючі документи на нього, та після того не зявлялися у м. Лисичанську та не цікавилися цим будинком. Позивач, посилаючись на вказані обставини, зазначала, що набула право на отримання вказаного будинку у свою власність за набувальною давністю, оскільки на протязі більше 12 років вона добросовісно відкрито та безперервно володіє ним, утримує його і проводила в ньому ремонт, а також сплачувала комунальні послуги. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини зазначенні в ньому. Окрім цього, позивач пояснила суду, що проживала у вказаному будинку разом зі своїм чоловіком [PERSON], якого було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Останній в судове засідання не зявився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні, яке відбулося 23 жовтня 2013 року позивач пояснила суду, що відповідачі у 2000 році просили її доглядати за будинком та дали усну згоду на її вселення. Вказувала, що після того як відповідачі дозволили їй проживати в спірному будинку, вона більше їх не бачила та не спілкувалася з ними, знає лише те, що вони проживають у м. Москва. В судовому засіданні, яке відбулося 18 грудня 2013 року, позивач пояснила, що проживала у спірному будинку безоплатно, але сплачувала комунальні платежі, при цьому не змогла надати суду докази оплати нею комунальних послуг, а надала суду лише квитанції про сплату земельного податку у 2009 2013 роках, в яких платниками було зазначено відповідачів. Окрім цього, позивач пояснила суду, що будинок був відключений від газопостачання, в ньому немає світла, а тому проживала в ньому лише літом, коли було тепло, інший час вони разом із її чоловіком третьою особою у справі, проживали у батьків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає родину відповідачів давно, що вони проживають в Росії, позивач наглядає за їх будинком, та відповідачі, наскільки їй відомо, згодні щоб спірний будинок дістався позивачу. Вказувала, що позивач добросовісно заволоділа будинком, але не змогла точно пригадати з якої дати вона в ньому проживає та доглядає його. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідом позивача та проживає по сусідству з нею за місцем знаходження спірного будинку з березня 2008 року, та що остання доглядала вказаний будинок, при цьому пояснила, що позивач проживала у спірному будинку з 2000 року, про що їй стало відомо з її слів. Відповідачі в судове засідання не зявилися, засобами поштового звязку надіслали на адресу суду письмові заяви, в яких позовні вимоги визнали, просили позов задовольнити (а.с. 35-37). Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні судом було встановлено наступні обставини фактичних правовідносин між сторонами спору. З наявних у матеріалах справи довідок про належність нерухомого майна, копій свідоцтв про право на спадщину вбачається, що відповідачі є співвласниками та мають рівні частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок № 3, який розташований по вул. Гоголя м. Лисичанська, які було набуто ними в порядку спадкування: [PERSON] у 2000 році, а [PERSON] у 1995 році (а.с. 5-10, 38-40). Згідно відмітки в паспорті позивача вона зареєстрована за адресою: житловий будинок № 1, який розташований по вул. Гоголя м. Лисичанська (а.с. 11). В довідці голови вуличного комітету від 15 липня 2013 року зазначено, що позивач фактично проживає за адресою житловий будинок № 3, який розташований по вул. Гоголя м. Лисичанська, власники якого знаходяться в м. Москва, доглядає за будинком та користується земельною ділянкою, на якій він розташований. Разом з цим вказана довідка не містить відомостей про те, з якого часу позивач проживає за вказаною адресою, і водночас в ній зазначено, що позивач за будинком не доглядає (а.с. 4). Заслухавши позивача та її представника, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Приписами ст. 58 ЦПК України встановлено, що докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, а обовязок обґрунтування їх належності для підтвердження вимог або заперечень покладено на сторони спору. Оцінюючи відповідно до вищевказаних присів наданні сторонами докази, покази свідків висловленні у судовому засіданні в обґрунтування позову доводи позивача та його представника, суд доходить наступних висновків. Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено право особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набути таке майно у власність за набувальною давністю, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом з цим згідно із вимогами ч. 3 цієї статті, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через п'ять років з часу спливу строків позовної давності. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, при цьому відповідно до абз. 3 ч. 1 цієї статті право власності на нерухоме майно, як таке що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту такої реєстрації. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлено що правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також й на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання ним чинності. Відтак, особа може вигати включення до строку, який надає їй право на набуття майна за набувальною давністю, період безперервного, відкритого та добросовісного володіння таким майном починаючи з 2001 року. Виходячи з аналізу змісту вищевказаних приписів особа, яка вимагає визнання за нею права на буття у власність нерухомого майна за набувальною давністю, повинна довести наявність фактичних обставин, з якими ст. 344 ЦК України повязує виникнення в неї такого права, а саме: добросовісність заволодіння чужим нерухомим майном і в подальшому відкрите та безперервне володіння ним впродовж встановлених цією статтею строків залежно від правових підстав заволодіння таким майном, який не може бути меншим за 10 років з моменту заволодіння майном за відсутності договору з його власником, та не менше 15 років за наявності договору з власником, з моменту спливу стоку позовної давності для висунення власником вимоги про його повернення. Однак, як пояснила, в судовому засіданні позивач, вона вселилася до спірного будинку в 2000 році щоб доглядати його за усною домовленістю з власниками, а але при цьому не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що саме з цього періоду набула право проживати в спірному будинку, і в подальшому увесь цей час вона безперервно та відкрито володіла ним. Навпроти, посилаючись на добросовісне вселення до спірного будинку з волі його власників, відкрите і безперервне володіння ним в подальшому як своїм більше 12 років, позивач у судовому засіданні вказувала, що останнім часом проживала в ньому лише влітку, оскільки будинок був відключений від мереж газопостачання та електропостачання, та при цьому не надала суду доказів того, що впродовж саме цих 12 років вона здійснювала його ремонт, утримувала будинок та сплачувала за нього комунальні послуги. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не було доведено суду зазначену нею у позові тривалість безперервного відкритого володіння спірним будинком, як і не було доведено добросовісного заволодіння ним за домовленістю з власниками чи з інших підстав, що виключає можливість визначити момент початку перебігу строку володіння спірними будинком, який згідно з вимогами ст. 344 ЦК України, є необхідним для визнання за нею права на набуття спірного будинку у власність за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed