Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-12 00:00:00

Позивачі звернулися з вказаними позовом до відповідача [PERSON], в якому просили зобовязати її знести самовільно збудовану прибудову до багатоквартирного житлового будинку (а.с. 3,4). В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони є співвласниками житлової квартири [ADDRESS], а відповідач здійснила самочинне будівництво, добудувавши до належної їй житлової квартири № 2, що знаходиться на першому поверсі цього будинку, прибудову, яка була прибудована до квартири позивачів, що обмежує їх у можливості вільного доступу до балкону своєї квартири та порушує їх право користування нею. Ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі від 01 липня 2012 року в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, до у часті у справі було залучено: Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області та Лисичанську міську раду (а.с. 27). У ході розгляду справи судом було встановлено, що власником житлової квартири № 2, до якої відповідачем [PERSON], було збудовано прибудову, також є [PERSON] та [PERSON], які зі згоди представника позивача [PERSON] [PERSON], та за відсутності заперечень від позивачів, у судовому засіданні, що відбулося 22 липня 2013 року, були залучені судом до участі у справі як співвідповідачі. У судовому засіданні позивачі та представник позивача [PERSON] [PERSON], позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладенні у позові. Даючи пояснення позивачі, вказували, що дах самочинної прибудови, було прибудовано до балкону їх квартири, про що надали суду її фотографії (а.с. 37,38). Вказували, що внаслідок цього вони позбавленні права в подальшому здійснити ремонт свого балкону, оскільки конструкція даху прибудови прикріплена до стіни балкону їх квартири. Окрім цього, позивачі пояснили, що самочинно зведена прибудова в цілому порушує право користування квартирою, яка є їх власністю, оскільки обмежує вільний доступ до зовнішніх стін та балкону квартири, внаслідок чого у разі виникнення потреби у ремонті вони вимушені будуть запитувати дозволу у відповідачів на проведення відповідних робіт з даху їх прибудови. Відповідачі у судовому засіданні визнали, що конструкція даху зведеної ними прибудови дійсно прикріплена до стіни балкону квартири позивачів, однак, позовні вимоги не визнали. В обґрунтування заперечень проти позову відповідачі та представник відповідача [PERSON] [PERSON], посилалися на те, що зведена прибудова на дату розгляду даної справи не є самочинним будівництвом, оскільки відповідно до листа Виконавчого комітету Лисичанської міської ради ними було розроблено проект будівництва (а.с. 63, 52-62). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, через представника відповідача [PERSON], подав заяву, в якій позов не визнавав, просив справу слухати за його відсутності. Представник третьої особи Лисичанської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що прибудову до своєї квартири відповідачі звели самочинно на земельній ділянці прибудинкової території без її відведення у встановленому законом порядку та укладення договору оренди цієї земельної ділянки, а лист виконкому, на який посилалася представник відповідача (а.с. 63), є лише відповіддю про інформування щодо порядку оформлення будівельної документації, а тому не може вважатися дозволом на проведення будівельних робіт. Представник третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області у судове засідання не заявився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином, заяви про відкладення чи розгляд справи за відсутності її представника до суду не надходило. У судовому засіданні при досліджені наявних у матеріалах справи доказів та поясненними сторін судом встановлено наступні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. Позивачі є співвласниками житлової квартири № 3, що знаходиться в буд. № 3 по вул. Енергетиків у м. Лисичанську, яку вони набули у спільну власність шляхом приватизації, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на житло від 08 вересня 1998 року № 1232 (а.с. 8). Відповідачі є співвласниками житлової квартири № 2, розташованої в буд. № 3 по вул. Енергетиків у м. Лисичанську, яку вони набули на підставі договору міни від 08 січня 1997 року, копію якого додано до матеріалів справи (а.с. 53). Відповідач [PERSON] мала дошлюбне прізвище Марченко, яке зазначено у вказаному договорі міни, та яке було змінене після укладення у липні 2003 року шлюбу з [PERSON], про що було надано суду копію свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 83). Належна позивачам житлова квартира № 3 знаходиться на другому поверсі двоповерхового чотирьох квартирного житлового будинку, а квартира відповідачів № 2 розташована на першому поверсі під квартирою позивачів, вказані квартири мають окремі входи з двору, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями технічних паспортів на вказані житлові квартири, та визнано самими сторонами у судовому засіданні (а.с. 5-7, 64-66). Відповідачі з боку зовнішньої сторони стіни своєї квартири прибудували одноповерхову прибудову, конструкцію даху якої було прикріплено до стіни балкону квартири позивачів, що було підтверджено сторонами у судовому засіданні (а.с. 37-38). Відповідачами було надано до металів справи проект перепланування своє житлової квартири з добудовою (а.с. 56-62). Але доказів того, що зведена відповідачами прибудова була уведена в експлуатацію, а також доказів того, що її будівництво здійснювалося у відповідності з вимогами Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17 лютого 2011 року з отриманням відповідних дозвільних документів щодо будівництва та встановленого цим Законом порядку оформлення будівельної документації та проведення будівельних робіт суду надано не було. Суду не було також надано доказів того, що позивачами та відповідачами було оформлено право землекористування на земельну ділянку прибудинкової території навколо будинку, в якому знаходяться належні їм житлові квартири, таких відомостей не було отримано судом на його запити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши фактичні обставини та характер правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до припису ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони були збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із розясненням п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року № 6 (далі постанова Пленуму ВССУ № 6), самочинним може бути визнане будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані або будуються: 1) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; 2) така земельна ділянка була відведена не для цієї мети; 3) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; 4) або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво, здійснене хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. При цьому наявність хоча б однієї із вищевказаних умов є достатнім для віднесення будівництва до самочинного. Статтею 152 ЖК України встановлено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках, визначено Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджено наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76. Згідно із пунктом 1.4.1 цього Наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності в його редакції від 2011 року (далі Закон), забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі\~ будівельний паспорт). Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Відповідно до ч. 5 ст. 27 цього Закону проектування та будівництво в тому числі зазначених вище обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; реєстрація права власності на обєкт містобудування. Згідно з вимогою ч. 2 ст. 27 Закону розроблення проекту будівництва прибудови до житлової квартири у багатоквартирному житловому будинку є обовязковим, без його розроблення може здійснюватися лише будівництво обєктів, вказаних у ч. 1 цієї статті, до яких не належить збудована відповідачами прибудова. Статтею 34 вказаного Закону передбачено, що особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) замовник, має право виконувати будівельні роботи тільки після: 1) направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу за місцезнаходженням обєкта будівництва\~ щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт\~ щодо обєктів будівництва, що належать до I-III категорій складності. Згідно із приписом ч. 1 ст. 39 вказаного Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91, прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідачами не було надано суду доказів того, що під зведену ними прибудову до житлової квартири їм була виділена земельна ділянка, на яку вони в порядку, передбаченому ЗК України, оформили право землекористування, а також не надано доказів того, що відповідно до вимог ст. 152 ЖК України та у встановленому вище вказаним Законом порядку ними було отримано дозвіл на перепланування своєї житлової квартири з добудовою та оформлено проектну документацію на будівництво. За таких обставин суд доходить висновку, що зведена відповідачами прибудова до їх житлової квартири № 2, що знаходиться в буд. № 3 по вул. Енергетиків у м. Лисичанську є самочинним будівництвом, що також підтверджується наявними в матеріалах справи листами відповідями Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області, адресованими позивачу [PERSON] Частиною 3 ст. 376 ЦК України передбачено право особи, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, вимагати за нею визнання права власності, яке може бути здійсненне за умови надання їй земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Проте, в судовому засіданні відповідачі таких вимог не висували. Згідно із 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до вищевказаного припису право вимагати знесення самочинного будівництва належить саме власнику земельної ділянки або її землекористувачу. Відповідно до вимог ст. 83 ЗК України власником земельної ділянки, на якій відповідачами було здійснене самочинне будівництво є територіальна громада м. Лисичанська, яка діє в особі Лисичанської міської ради. При цьому відповідачі як власники житлової квартири у багатоквартирному житловому будинку не є землекористувачами земельної ділянки в межах прибудинкової території в розумінні змісту ч. 4 ст. 376 ЦК України та ст. 42 ЗК України, та відповідно не мають щодо неї прав землекористувача, передбачених ст. 95 ЗК України. Зокрема, наведене узгоджується з розясненнями п.п. 5, 13 постанови Пленуму ВССУ № 6. Навпроти позовні вимоги позивачі з посиланням на ст.ст. 386, 391 ЦК України, якими передбачено право власника майна на захист свого права від порушень, які не повязані із позбавленням володіння майном, обґрунтовують порушенням відповідачами їх права щодо користування належною їм квартирою, а не земельною ділянкою, на якій відповідачі звели самочинну прибудову. Таке порушення права позивачів за доводами їх позову та наданими у судовому засіданні поясненнями полягає в тому, що без їх дозволу конструкцію даху зведеної відповідачами прибудови було прикріплено до стіни балкону їх квартири, що обмежує доступ до зовнішніх стін балкону для проведення його ремонту. Частиною 7 ст. 376 ЦК України встановлено, що в тому числі у разі, якщо самочинне будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову, а якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Згідно із приписом ч. 1 ст. 38 вищевказаного Закону, у разі виявлення факту самочинного будівництва обєкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого обєкта. Отже, відповідно до зазначених вище приписів діючого законодавства самочинне будівництво підлягає знесенню за позовом землекористувача земельної ділянки, а в інших випадках, зокрема, якщо воно порушує права інших осіб, до яких в даному випадку належать позивачі, за умови, якщо проведення відповідної перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, за позовом відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом. Зокрема, наведене узгоджується з розясненнями п. 24 постанови Пленуму ВССУ № 6. Однак, в супереч цього позивачі не ставили перед судом питання щодо наявності технічної можливості для здійснення відповідачами перебудови самочинно зведеної ними прибудови до квартири та для зясування цього питання не просили проведення експертизи, а наполягали на її знесенні. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вказане встановлює абсолютне право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд може захистити цивільне право або інтерес обраним особою способом, якщо це не суперечить закону. Водночас, згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільного права, в тому числі права на захист порушеного права, не повинні допускатися дії, спрямованні на завданні шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Позивачі, обґрунтовуючи порушення свого права користування належною їм квартирою прикріпленням конструкції даху зведеної відповідачами прибудови до стіни їх балкону, не надали суду доказів того, що в інший спосіб право, яке вони вважають порушеним та за захистом якого звернулися до суду, не може бути відновлено, зокрема, шляхом її перебудови, і в супереч вищенаведеним приписам чинного законодавства просять її знести, у звязку з чим предявлений ними позов суд знаходить таким, що задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed