Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] з вимогами визнати договір дарування домоволодіння по [ADDRESS] від 28 листопада 1996 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та поновити строки позовної давності оскільки про вказаний договір вона узнала тільки в 2011 році під час оформлення спадщини після свого чоловіка [PERSON] В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на положення ст.ст. 48, 49, 56 ЦК УРСР 1963 року (які діяли на момент виникнення правовідносин) і просить визнати вищевказаний договір дарування недійсним, оскільки на момент укладання договору цього домоволодіння дарувальник - [PERSON] (матір відповідача [PERSON] та чоловіка позивача - [PERSON]) не мала права власності на все домоволодіння. Крім того, незадовго до своєї смерті [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою із тексту якого випливає, що договір дарування не був зареєстрований в БТІ по її волі і фактично являється завуальованим договором довічного утримання умови якого не виконала її дочка, тобто відповідач - що означає, що угода є удаваною і порушує ст.58 ЦК УРСР 1963р. До того ж, сторона позивача посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.1997 року яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на будівлю [ADDRESS], видане Третьою Державною нотаріальною конторою 8.12.1993 року на ім»я [PERSON] недійсним. А також посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.10.2010 яким визнано за [PERSON] право власності на 58/100 частин вказаного домоволодіння по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов підтримали з наведених в ньому підстав і просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення вказаних вимог, посилалась на те, що нотаріус дотримався при оформленні спірного договору норм чинного на той час законодавства і на момент укладання договору [PERSON] володіла всім домоволодінням відповідно до чинного на той момент свідоцтва про право власності на ? частину домоволодіння та свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину цього ж домоволодіння, та просили відмовити у позові також застосувавши позовну давність. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що нотаріусом було дотримано норм на той час чинного законодавства після подання всіх необхідних документів для посвідчення договору дарування. Просило розглядати справу у відсутності свого представника (а.с. 69-70). Третя особа Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна в своїх поясненнях просить розглянути справу у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.76). Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши надані докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що 28.11.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування (надалі - Договір дарування), відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіня складається з жилого будинку, позначеного в плані під літерою «А», жилою площею - 35 кв.м., шлакобетонного, жилого будинку, позначеного в плані під літерою «Б», жилою площею - 17,3 кв.м., цегляного, вбиральня під літ. «В», гараж під літ. «Г», та спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 446 кв.м. Зазначене домоволодіння належить дарителю на підставі ? частина свідоцтва про право власності, реєстр 1с-947 та ? на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом реєстр 1с-949, посвідчених Третьою Київсьвою державною нотаріальною конторою 8 грудня 1993 року, та зареєстрованих в БТІ м.Києва 24.01.1994 року під №15493 (а.с.11). У вказаному договорі також зазначено, що даритель свідчить, що зазначене домоволодіння до цього часу нікому іншому не продано, не подаровано, у спорі та під забороною не перебуває (а.с.11). Оскільки на час виникнення спірних правовідносин в 1996 році діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому суд застосовує його норми для вирішення спору по суті пред»явлених вимог. Згідно вимог ч.1-2 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно вимог ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Норми ст.244 ЦК УРСР передбачають, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. На виконання вищевказаних умов чинного на той час вимог законодавства, спірний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 28.11.1996 року і зареєстрований в реєстрі за №2-2125. Натомість, в БТІ вказаний договір відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР зареєстрований не був. При цьому, відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона зверталась до БТІ, а питання розпорядження спірним домоволодінням не вирішувала оскільки обіцяла матері ([PERSON]) не виселяти свого брата із будинку весь час його проживання в ньому, про що свідчить і письмове розпорядження [PERSON] (а.с.188). При цьому, слід зауважити, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.1997 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, яким суд визнав недійсним свідоцтво на право власності на будівлю [ADDRESS], видане 3-ю Київською нотаріальною конторою8.12.1993 року на ім»я [PERSON] недійсним, - на яке посилається сторона позивача як на одну із підстав для визнання договору дарування недійсним, ухвалене судом тільки в 1997 році, тобто після укладення договору дарування в 1996 році, а тому це рішення не впливає на його чинність (а.с.170-173 справи № 2-3024/10, яка оглядалась при розгляді даної справи; а.с.19-20 справи провадженням №2/761/1138/2013). Окрім цього, рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26.10.2010 року в справі за позовом [PERSON] до КП БТІ, Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання права власності та зобов»язання вчинити дії, на яке також посилається сторона позивача як на одну із підстав для визнання спірного договору дарування недійсним, також ухвалене тільки в 2010 році (а.с.21-22). Крім того, зазначене рішення наразі скасоване рішенням Апеляційоного суду м.Києва від 10.10.2012 року. Вказаним рішенням відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], до КП БТІ, Шевченківської районної у м.Києві ради, третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві про визнання права власності за [PERSON] на 58/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.99-101). При цьому згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.233 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 3 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Вищевказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено наступне. Відповідно до довідки №15493 від 15 травня 1961 року виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації виконкому Київської міської ради, домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі договору на право будівництва будинку від 22 жовтня 1954 року №9193 (а.с.40-41). Відповідно до Рішення Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва №683 1991 року «Про прийняття до експлуатації буд. [ADDRESS] син [PERSON] - [PERSON] переобладнав времянку літ. «Б» під житловий будинок, житловою площею 17,3 кв. м., корисною - 57,5 кв. м. і звернувся до виконкому з проханням про прийняття цього будинку до експлуатації та видання свідоцтва про право власності на його ім'я. Власник будинку [NUMBER] - [PERSON] проти цього не заперечував. Вказаним рішенням затверджено акти прийняття до експлуатації буд. [NUMBER] літери «Б» по [ADDRESS] житловою площею 17,3 кв. м., корисною - 57,5 кв. м., визнано право особистої власності на вказаний будинок за [PERSON] з проведенням перерахунку ідеальних часток по домоволодінню та виданням свідоцтва про право особистої власності на його ім'я. [INFO] помер [PERSON], спадщина була прийнята його дружиною [PERSON] 8 грудня 1993 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 спадкового майна - домоволодіння [ADDRESS], що складається з жилого будинку позначеного в плані під літ. «А» жилою площею 35 кв. м., жилого будинку позначеного під літ. «Б», жилою площею 15,3 кв. м., вбиральні, позначеної під літ. «В», гаражу під літ. «Г» та спорудження, розташованих на земельній ділянці розміром 446 кв. м. На 1/2 спадкового майна 8 грудня 1993 року видано свідоцтво про право на власність дружині померлого - [PERSON] Відповідно до листа Бюро технічної інвентаризації м. Києва №?118 від 1996 року з врахуванням рішення виконкому в користуванні [PERSON] знаходиться будинок літ. «А» загальною площею 57,5 кв. м. , а також по 1/2 частини вбиральні літ. «Г», що складає 113/200 частин домоволодіння. В користуванні [PERSON] знаходиться будинок літ. «Б» загальною площею 30,3 кв. м., а також по 1/2 частини вбиральні літ. «Г», що складає 87/200 частин домоволодіння. Згідно листа Бюро технічної інвентаризації м. Києва від 17 лютого 1998 року №559 відповідно до розрахунку ідеальних часок по домоволодінню [ADDRESS] із двох жилих будинків у [PERSON] - 58/100 частин, у [PERSON] - 42/100 частини. В зв'язку з тим, що свідоцтва про право власності своєчасно не були видані після [PERSON] спадщина була оформлена невірно. Рекомендовано Шевченківській райдержадміністрації вирішити питання про переоформлення права власності на домоволодіння. 5 листопада 1999 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 42/100 спірного домоволодіння. Після смерті [PERSON] 6 червня 2004 року [PERSON] отримав у спадщину 1/2 частину домоволодіння. Але, на час укладення і посвідчення нотаріально вказаного договору 28.11.1996 року, дарувальник [PERSON] мала у власності все домоволодіння. Слід зауважити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, сторона позивача просить визнати договір дарування недійсним, зокрема на підставі вимог ст. 48 (Недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону), ч.3 ст.244 (до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу) та ч.2 ст.227 ЦК УРСР ( вимога щодо реєстрації договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів), однак такі підстави визнання договору дарування недійсним спростовуються наступним. Як уже зазначалось, вказаний договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. А відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов3язкової реєстрації таких прав. Оскільки державна реєстрація договору дарування та державна реєстрація права власності на нерухому річ є за своєю правовою природою окремими видами реєстрацій, та враховуючи те, що на момент укладання договору дарування обов»язкова реєстрація права не була передбачена. А вимоги ст.227 ЦК УКРС передбачала лише реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів договору дарування житлового будинку, а не права. Однак, така реєстрація договору дарування яку на той час здійснювало БТІ, не впливала на дійсність або чинність самого договору дарування. Посилання ж сторони позивача на такі підстави визнання договору дарування недійсним, як то : ст.49 ЦК УРСР (Недійсність угоди, укладеної з метою,суперечною інтересам держави і суспільства), 56 ЦК УРСР (Недійсність угоди, укладеної внаслідок помилки), 58 ЦК УРСР (Недійсність мнимої і удаваної угод), - також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не підтверджені жодним належним і допустимим доказом порушення відповідачем вказаних норм чинного на той час законодавства. Адже посилання позивача як на доказ - на текст позовної заяви [PERSON] від 29.09.2003 року із послідуючим висновком спеціаліста про те, що цей рукописний текст виконаний самою [PERSON], - жодним чином не являється підтвердженням недійсності спірного договору дарування, оскільки суду не надано доказів дійсного звернення до суду саме із вказаним позовом [PERSON] та процесуального вирішення судом вказаної позовної заяви по суті звернення (а.с.141-146). Крім того, в своїй позовній заяві позивач просить поновити строки позовної давності. Слід зазначити, що згідно ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовноїдавності. . В вимоги ст.75 ЦК УРСР встановлюють обов'язковість застосування позовної давності та передбачають, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Наслідки закінчення строку позовної давності визначені ст. 80 ЦК УРСР: закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Разом із тим, як обґрунтовано вище, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а положення ст.80 ЦК УРСР щодо визнання судом поважності причини пропуску строку позовної давності застосовується в разі, коли право сторони порушено, а в даному випадку право позивача не порушене і не підлягає судовому захисту. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed