Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 жовтня 2013 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що шлюб з відповідачем [PERSON] уклала 24 листопада 2000 року в Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області. Від шлюбу має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, можливість зберегти сім»ю відсутня, тому просила укладений між ними шлюб розірвати. Крім цього, через злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання неповнолітнього сина просила позбавити відповідача батьківських прав вказаної дитини. Відповідач [PERSON] свого заперечення проти пред'явленого позову не надав, при цьому, особисто приймав участь у судовому засіданні, яке мало місце 08 листопада 2013 року. В подальші судові засідання відповідач не з'являвся, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду, тому суд, вважаючи його належними чином повідомленим, визнає причину його неявки неповажною і вважає необхідним ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Представники органу опіки та піклування Москалюк А.С. та Контузорова Н.І. позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки відповідач [PERSON] дійсно на протязі тривалого часу злісно ухиляється від утримання та виховання свого малолітнього сина [PERSON] Крім того службою у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації до суду надано висновок №01-32/1931 від 29 листопада 2013 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON], [INFO]. Вислухавши пояснення сторін, представників органу опіки та піклування, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 24 листопада 2000 року в Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №12, що, крім їхніх пояснень, підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим 24 листопада 2000 року вказаною сільською радою. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою подружнії відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Судом також встановлено, що сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 24 вересня 2001 року Загнітківською сільською радою Кодимського району Одеської області). Судом на підставі пояснень позивача, представників служби у справах дітей достовірно встановлено, що відповідач протягом тривалого часу злісно ухиляється від належного виховання та утримання вказаної дитини, не забезпечує її всім необхідним, не піклується про її фізичний та духовний розвиток тощо. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню вказаної дитини, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє відносно неї належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров'я та розвитку, хоча зобов'язаний це робити. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, суд вважає недоцільним застосування заходів, щодо покращення його поведінки та ставлення до виховання дитини, зокрема у відповідності з п.18 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ його попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини, оскільки з огляду на характер його поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення ставлення відповідача до дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved