Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

[PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду з позовом про захист честі, гідності і ділової репутації. Позовні вимоги аргументувала тим, що відповідачі в засобах масової інформації розповсюдили відомості, які не відповідають дійсності та є сфальсифікованими, а саме ТОВ "Видавництво "РІА" в газеті «РІА» в номері[NUMBER] від [INFO] р. опублікувала статтю «[INFO]», в якій зазначила, що диплом [NUMBER] від 27 червня 1996 року, виданий на прізвище [PERSON], є фальшивим. Не погоджуючись з твердженнями, викладеними в згаданій статті, вважаючи їх неправдивими та такими, що шкодять ділові репутації, порочать честь і гідність, [PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, та просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки при написанні статті він керувався виключно наявними доказами, які вказують на те, що позивачка могла здійснити злочин. Крім того, зазначив, що в даній статті він висловив лише власні оціночні судження щодо відомостей про наявність в особовій справі позивачки фальшивого диплому. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво "РІА" та Болтак Г.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у його письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво "РІА" Добржанська Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Додатково пояснила, що відомості, які викладені в статті «[INFO]» були підкинуті їй невідомою особою в поштову скриньку. Після огляду, наявної в документах, інформації, Добржанська Л.І. надіслала її до ТОВ "Видавництво "РІА" та правоохоронних органів, після чого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області було порушено кримінальне провадження, розслідування якого й досі триває. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до переконання що позов є необґрунтований і задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституціїє складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповіднодо ст.3ЦПКУкраїни,кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК Згідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації згідно ст. 277 ЦК України. Згідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Як вбачається з п.18 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст. 277 ЦК та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Як вбачається зі змісту статті, наведені в ній висловлювання є оціночними судженнями відповідача журналіста [PERSON], критичною оцінкою певних фактів і недоліків. Стаття «Кто-кто в комитетах торгует дипломами», опублікована ТОВ "Видавництво "РІА" в газеті «РІА» в номері [NUMBER] від [INFO] р., не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактичною метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи. Оскільки судом не встановлено, що фактичною метою опублікування журналістом [PERSON] статті з інформацією, щодо позивачки, було приниженням честі, гідності та ділової репутації [PERSON]. Крім того, в супереч вимогам ст. 10 ЦПК та 60 ЦПК України, позивачкою не надано будь-яких доказів того, що інформація, яка відображена в вказаній статті, є надуманою та такою, що не відповідає дійсності. Так, зі змісту інтерв'ю, наданого [PERSON], яке міститься в статті «Как на малых Хуторах в Виннице виборы фальсифицировали», опублікованою ТОВ "Видавництво "РІА" в газеті «РІА» в номері 4 від 25.01.2012 р., вбачається, що позивачці був відомий факт про наявність в її особистій справі підробленого диплому Педуніверситету, а також про викладену на офіційному сайті Вінницької міської ради інформацію щодо закінчення нею педуніверситету, однак по факту опублікування, на ї думку, неправдивих відомостей, вона до органів внутрішніх справ та прокуратури не зверталась. Також [PERSON] по даному факту не зверталась й до суду за захистом порушених своїх прав та інтересів. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1 (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1), під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. Відповідно до ч. 1 п. 15 постанови Пленуму ВСУ №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України та відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом з тим, відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи , а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. В судовому засіданні встановлено, що надіслання до органів державної влади та до засобів масової інформації Добржанською Л.І. підкинутої їй інформації, яка містить відомості, що стали підставою для порушення кримінальної справи відносно позивачки, не мало на меті поширення недостовірної інформації, а було лише способом захисту прав та інтересів громадськості, оскільки позивачка являється публічною особою. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року у випадку, коли особа, звертається, відповідно до ст. 40 Конституції України, зі зверненням або особисто до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, щодо зобовязання розглянути звернення, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Судом визначено характер інформації, викладеної в статті [INFO]», не як фактичні твердження, а як оціночні судження, а тому, в силу ст. 471 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачкою не надано суду будь-яких доказів, підтверджуючих вимоги, викладені в позовній заяві, суд вважає, що позов [PERSON] не обґрунтований та задоволенню не підлягають. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed