Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що відповідно до вказаного договору позивач надав відповідачу кошти із визначенням строку його повернення або на вимогу. Після предявлення вимоги позивач не повернув грошові кошти, у звязку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідач позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що між сторонами фактично був укладений договір безоплатної грошової допомоги під час перебування сторін у трудових відносинах, а тому такі кошти не підлягають поверненню, оскільки не є позикою. Крім того, представник відповідача просила застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на те, що у розписці визначений строк повернення позики обумовлений певною датою, а також зазначено моментом предявлення вимоги. Зважаючи на те, що у розписці визначений строк слід вважати, що момент вимоги міг бути до настання такого строку, а не після останнього. Враховуючи, що з часу настання граничного строку повернення грошових коштів і до часу предявлення позики минуло більше трьох років, визначеного для предявлення позову по таких вимогах, представник відповідача просить застосувати наслідки пропуску такого строку. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії розписки від 03.01.2007 року позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 25000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 31.12.2008 року або протягом тридцяти днів з моменту предявлення відповідної вимоги (далі договір позики) /а.с. 5/. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до змісту і форми укладеного договору вбачається, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються главою 71 параграфом 1 ЦК України. Так, з договору позики не вбачається, що сторони прямо домовилися про безоплатне надання грошової допомоги, Крім того,безоплатним визнається договір, за яким одна сторона зобов'язується надати що-небудь іншій стороні без отримання від неї плати або іншого зустрічного надання, що також не вбачається із суті відносин між сторонами, у звязку з цим, суд вважає доводи представникавідповідачав цій частині неспроможними. Разом з тим, суд вважає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно договору позики вбачається, що строк повернення грошових коштів визначений календарною датою або з моменту предявлення вимоги. Суд вважає, що строк позовної давності підлягає відрахуванню саме з визначеної у договорі позики календарної дати, а саме з наступного дня після настання останньої відповідно до ст. 254 ЦК України. Так, умова про повернення грошових коштів протягом тридцяти днів після предявлення вимоги є додатковою умовою, яка могла б мати місце до настання граничного строку повернення грошових коштів визначного календарною датою, що є цілком логічним, оскільки у противному випадку, доцільності визначати термін повернення грошових коштів календарною датою відсутній і представник позивача не надав пояснень, які б надали підстави суду зробити протилежні висновки. За таких обставин заперечення представника позивача в цій частині є неспроможними. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з правовідносин між сторонами на останні розповсюджується загальний строк позовної давності у три роки, який мину у 2011 році, тоді коли позивач звернувся із позовом 06.08.2013 року, а отже пропустив строку позовної давності. Враховуючи те, що представником відповідач заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed