Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції ФССНВ у м. Свердловську Луганської області про стягнення моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням у розмірі 25 000 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він з 19.12.1983 року по 30.08.1994 року працював на Шахті «Червоний Партизан» в/о «Свердловантрацит», потім з 30.10.1995 року по 03.03.1998 року на Шахті «Майська» в/о «Свердловантрацит», потім з 1998 року по 29.12.2011 року на Шахті «Червоний Партизан» ДП «Свердловантрацит» та 30.12.2011 року був прийнятий за переведенням у ВП «Шахта «Червоний Партизан» ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», звідки звільнився 12.03.2012 року у зв'язку з виходом на пенсію. З 2003 року позивача було взято на облік до Відділення ВД Фонду СНВ в м. Свердловську та встановлено 20 % втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням. Після цього позивач неодноразово проходив лікування, йому призначали дати повторних оглядів та 01.05.2007 року встановили втрату працездатності безстроково у зв'язку з професійним захворюванням: хронічний пиловий бронхіт. Висновком МСЕК від 18.06.2007 року позивачу було встановлено відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 20% за професійним захворюванням безстроково. [PERSON] зазначає, що через втрату працездатності змушений систематично лікуватися в лікарнях, санаторіях за власний рахунок. На даний момент відчуває сильний біль у грудях, йому важко ходити, постійно кашляє та задихається, обмежений в рухах. Постійний прийом ліків, нестача коштів на лікування до фізичного болю додають душевні страждання від безсилля і безсилля ліків допомогти позивачу позбавитися цієї болі або полегшити її. Зазначає, що постійно відчуває наслідки професійного захворювання, через болі, постійний кашель, тривожний сон, він став нервовою та дратівливою людиною. В обґрунтування підстав стягнення на його користь моральної шкоди посилається на положення ст. 440-1 Цивільного кодексу 1963 року, ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 3, 13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи чи організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472. Позивач зазначає, що, виходячи з положень п. 3 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України ним не було пропущено строку позовної давності. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір на користь держави. На підтвердження вимог надав копію трудової книжки, копії висновків МСЕК, копію Акту розслідування хронічного професійного захворювання, копії епікризів, виписок з історії хвороби. В судове засідання позивач не з'явився, у позовній заяві просив розглянути позов без його участі. Представник позивача за довіреністю [PERSON], зазначена у позові, у судове засідання не з'явилася. Представник відповідача надала до суду заперечення на позовну заяву, просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач не довів суду наявність моральної шкоди та протиправність діяння відповідача, відповідальність за завдання моральної шкоди повинен нести роботодавець, оскільки згідно абзацу 3 п. 3 Розділу ХІ «Перехідні положення» Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року. Крім того, зазначила, що позивач добровільно продовжував працювати у шкідливих для здоров'я умовах й після встановлення часткової втрати працездатності. Також представник відповідача просив суд застосувати позовну давність, посилаючись на п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 440, 456 ЦК 1963 року. У судовому засіданні представник відповідача підтримала викладену у запереченнях позицію. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, надала суду заперечення на позовну заяву, у якому просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що позивач не надав доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру. Також представник третьої особи посилалася на пропуск позивачем строків позовної давності та зазначила, що відшкодування позивачеві моральної шкоди вже було здійснено Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань шляхом сплати суми одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала викладену у запереченнях правову позицію. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою про стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Свердловську Луганської області на його користь моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням у розмірі 25000 грн., при цьому в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ст. 440-1 Цивільного кодексу 1963 року, ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 3, 13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Правил відшкодування власником підприємства, установи чи організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472 (яка втратила чинність 11.07.2011 року). Підстави звернення з позовом саме до відповідача та відповідні посилання на законодавство у позовній заяві не відображено. Згідно зі ст. 119 ЦПК України, підставами позову, які відповідно до статей 31, 212 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму закону незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. З огляду на те, що позивач клопотав про розгляд справи без його участі, суд бере до уваги викладені у позовній заяві підстави та застосовує належну норму закону. Питання, пов'язані з відшкодуванням працівнику шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, врегульовано Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (далі ? Закон № 1105-XIV). Цей Закон відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 717-V), що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Проте, відповідно до вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV в їх сукупності, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Як вбачається з наданих позивачем документів, а саме - виписки з акту обстеження у МСЕК від 04.06.2003 року, Акту №13 розслідування хронічного професійного захворювання від 14.03.2003 р., право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з 2003 року, тобто до набрання чинності Законом України № 717-V. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Аналогічні роз'яснення надано у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами). Тому вимоги відповідача та третьої особи щодо застосування позовної давності задоволенню судом не підлягають. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на положення абзацу 3 п. 3 Розділу ХІ «Перехідні положення» Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», відповідно до яких відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року, оскільки їх визнано неконституційними згідно з Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 року Разом з тим, відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією. Тому має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й її розмір. У позовній заяві міститься посилання на те, у чому полягає завдання моральної шкоди позивачеві, проте не зазначено, якими доказами це підтверджується, та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди. Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України. Оскільки позивач не надав суду зазначених вище доказів, клопотань про їх витребування чи допит свідків для підтвердження зазначеного, тощо, їм не заявлено, позов задоволенню не підлягає. Окрім того, суд, відмовляючи у задоволенні позову, бере до уваги й той факт, що інвалідність позивачу не встановлено, після встановлення позивачеві у 2003 році 20 % втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням він продовжував працювати у тих самих умовах праці, що призвели до професійного захворювання. Зокрема, як зазначено у позовній заяві та підтверджується записами у трудовій книжці позивача, він з 1998 року по 29.12.2011 рік працював на Шахті «Червоний Партизан» ДП «Свердловантрацит», 30.12.2011 року був прийнятий за переведенням у ВП «Шахта «Червоний Партизан» ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», звідки звільнився 12.03.2012 року у зв'язку з виходом на пенсію. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення на користь держави судового збору, суд зазначає, що відповідно до положень п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від сплати судового збору звільнено. Крім того, позивач не є особою, яка має право заявляти вимоги від імені держави на її користь. Тому зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed