Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з позовом про перевищення повноважень по довіреності, мотивуючи свій позов тим, що з 2002 року вона є суб'єктом підприємницької діяльності, зі своєю сім»єю працювала на спрощеній системі оподаткування, надаючи ветеринарні послуги населенню і сільгосп підприємствам. Відповідно до довіреності ВСР № 145066 від 19.04.2006 р. завіреної нотаріально, і довіреністю від 20.01.2005г. завіреної її печаткою та підписом, вона уповноважила свого чоловіка [PERSON] представляти інтереси та здійснювати тільки зазначені в довіреності визначені переліком дії, але не уповноважувала його підписувати акти перевірки та отримувати кореспонденцію на її ім'я. 20.12.2006р. він підписав акт перевірки УПФУ Добропільського району в Донецькій області, не маючи на це права, чим перевищив повноваження за довіреністю. Тому позивач просить визнати підпис її чоловіка [PERSON], який є її представником на акті перевірки від №27 від 20.12.2006 року УПФУ Добропільського району Донецької області, за дорученням ВСР № 145066 від 19.04.2006 р., - незаконним та просила позов розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, але надіслав до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 19 квітня 2006 року нотаріусом другої державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] була оформлена довіреність, за якою [PERSON] отримав повноваження на здійснення від імені [PERSON] певних дій (а.с.7). На підставі вищезазначеної довіреності [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], 20.12.2006 року, підписав акт перевірки Управління пенсійного фонду України у Добропільському районі Донецькій області. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оскаржуваємих прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно із ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно із ст. 241 ЦК України вбачається, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Отже, із системного аналізу положень ст.241 ЦКУ можна зробити висновок, що перевищення представником особи своїх повноважень при вчиненні правочину не є підставою для визнання недійсним такого правочину у судовому порядку, оскільки відбулось подальше схвалення цього правочину позивачем від імені якого діяв представник. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Серед підстав, за яких припиняється представництво за довіреністю, Цивільний кодекс України п.6 ч.1 ст.248 передбачає визнання особи, яка видала довіреність, недієздатною або обмеження її цивільної дієздатності. З урахуванням зазначеного, суд находить доведеним належними доказами той факт, що на момент укладення договору представництва за довіреністю [PERSON] могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доводи позивача [PERSON] щодо того, що [PERSON] перевищив свої повноваження за довіреністю, суд також не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до тексту довіреності [PERSON] мав право на вчинення будь-яких дій від імені суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON], в тому числі на підписання акту перевірки № 27 від 20.12.2006 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких між сторонами ті іншими особами, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів, заяв та клопотань, призначення експертиз. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги щодо визнання недійсною довіреності не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені достатніми та переконливим доказами.

Outcome: dismissed