Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-21 00:00:00

15.10.2012 р. позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів просять витребувати з незаконного володіння [PERSON], [PERSON] вбудовані нежитлові приміщення в підвалі багатоквартирного будинку по [ADDRESS]. 07.08.2013 р. прокурор Ленінського району м. Севастополя в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інш. звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] підвальне приміщення за адресою: [ADDRESS] на користь мешканців будинку [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] звільнити підвальне приміщення за адресою: [ADDRESS]. Вимоги позовів мотивований тим, що позивачі є власниками квартир та співвласниками підвальних приміщень, що розташовані у багатоквартирному будинку [ADDRESS]. 16 січня 2002 р. між Севастопольською міською Радою та приватним підприємцем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу магазину, що розташований в підвалі будинку [ADDRESS]. Вказаний договір визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду м. Севастополя від 17.06.2008 р., яке набрало законної сили. При виконанні рішення суду позивачам стало відомо, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2003 року, продав зазначений підвал [PERSON], на теперішній час спірний підвал орендує [PERSON] На підставі зазначеного, позивачі вважають, що відповідачами порушується їх право сумісної власності на спірний підвал, який вибув з їх володіння не з їхньої волі. Крім того, вказують, що у спірному підвалі розташований магазин, якій постійно працює, тим самим підвальне приміщення приходить в негодний для експлуатації стан, позивачі позбавлені можливості користуватися ним, не мають доступу до комунікацій та елеваторного вузла, які знаходяться в підвалі. Прокурор у судовому засіданні позов підтримала з викладених підстав, зазначала, що позивачі є власниками спірного підвалу в силу закону, а тому їм не треба доказувати те, що вони є його власниками. Вказувала, що приміщення вибуло з фактичного володіння позивачів у 2002 році не з їхньої волі на підставі розпорядження СМДА №45-р від січня 2002 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позови підтримала у повному обсязі з викладених підстав. [PERSON] додатково пояснювала, що під'їзд №5 у будинку [ADDRESS] має свій підвал. Спочатку ключі від цього підвалу були у директора КП «РЕП-16» [PERSON], який згодом передав ключі мешканцю будинка [PERSON]. В 2001 році позивачі дізнались, що підвал збираються продати. В січні 2002 року спірний підвал був проданий [PERSON] Позивачі вважають, що підвал проданий [PERSON] незаконно, рішенням Апеляційного суду м. Севастополя від 17 липня 2008 року даний факт вже встановлено. Крім того, зазначала, що всі квартири в під'їзді №5 приватизовані, в спірному підвалі знаходяться теплотраса та інші комунікації, які необхідні для обслуговування будинку, проте доступ до них у мешканців будинку відсутній. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позови не визнали, вважали їх незаконними та необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позови не визнав, посилаючись на те, що позивачі не мають права на витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, позивачі ніколи не були власниками спірного приміщення, не користувались ним, а тому спірне приміщення ніколи не вибувало з їхнього володіння. Крім того, зазначив, що позивачами пропущений строк позовної давності, оскільки [PERSON] вже 11 років відкрито володіє спірним приміщенням. Зазначав, що віндикаційний позов передбачає вибуття майна із володіння позивачів, таким чином, строк позовної давності починається з моменту вибуття майна із володіння особи. Інші учасники у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належно, причин неявку суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення прокурора, позивачів, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 10 листопада 2011 року у цивільній справі № 2-491/11 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання недійсними договорів встановлено, що відповідно до розпорядження СМДА № 45-р від 15.01.2002 р. змінений статус нежитлового приміщення по [ADDRESS] площею 149,2 кв.м, яке вважається підвальним, на магазин по продажу продовольчих товарів. Зазначений магазин непродовольчих товарів розташований в будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2002 р., укладеного між [PERSON] та СМР, був проданий [PERSON], у наступному зазначений договір купівлі-продажу рішенням Апеляційного суду м. Севастополя від 17.07.2008 р. був визнаний недійсним, ухвалою Верховного Суду України рішення Апеляійного суду м. Севастополя від 17.07.2008 р. залишено без змін. Судом також було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового примущення під магазин продтоварів загальною площею 149,2 кв.м, що знаходиться в будинку [ADDRESS]. Судом також було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] ніколи власниками даного нежитлового приміщення не були. Суд також дійшов висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного приміщення та відповідно до ст. 388 ЦК України підстави для витребування цього майна з її володіння у суду відсутні. Судом також було встановлено, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення під магазин продтоварів площею 149,2 кв.м, що знаходиться в будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий № 4187. Право власності [PERSON] зареєстровано КП «БТІ та ДРОНМ» СМР під реєстровим № 968 від 09.10.2003 р. Оскільки зазначене судове рішення було залишено без змін ухвалами Апеляційного суду м. Севастополя від 26.03.2012 р. та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.07.2012 р., зазначені обставини не підлягають доведеннню при розгляді цієї справи. Суд також вважає безпідставними посилання прокурора на те, що розпорядження СМДА № 45-р від 15.01.2002 р., яким був змінений статус нежитлового приміщення по [ADDRESS] площею 149,2 кв.м, яке раніше вважалося підвальним, на магазин по продажу продовольчих товарів, було оскаржене у судовому порядку та скасоване. Прокурор не надав ніяких доказів на підтвердження своїх слів, а також не зазначив дату або номер справи, у якій могло бути постановлене таке рішення. На цій підставі суд виходить із того, що зазначене розпорядження є чинним і не було ніким оскаржене або скасоване. Суд також підкреслює, що позовні вимоги, які є предметом розгляду у цій справі, стосуються витребування підвального приміщення, тоді як приміщення, що належить [PERSON], має статус магазину по продажу продтоварів, тобто не є підвалом. Суд також вважає безпідставними посилання прокурора та інших позивачів на ухвалу Ленінського районного суду м. Севастополя від 28.03.20002 року як на таку, що встановила заборону на проведення робіт з реконструкції та відчуження спірного приміщення, оскільки в ній зазначено, що така заборона стосується напівпідвального приміщення, належного СМР. Однак на час винесення зазначеної ухвали власником спірного приміщення був [PERSON] і відповідно до розпорядження СМДА № 45-р від 15.01.2002 р. воно вже мало статус магазину по продажу продтоварів. Крім того, відповідно до інформації, наданої КП «БТІ та ДРОНМ» СМР на запит прокурора (а.с.59-62), у будинку [ADDRESS] по цей час (станом на 21.03.13) існує вбудоване приміщення площею 155,2 кв.м, яке належить територіальній громаді м. Севастополя. Таким чином, виходячи з її змісту, зазначена ухвала не могла бути перешкодою для укладення договору купівлі-продажу від 07.10.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] Суд також зазначє, що відповідно до довідок, наданих відповідними комунальними службами прилади та вузли, що мають значення для експлуатації будинку в цілому, знаходяться за межами спірного приміщення. Таким чином, це приміщення за своїм статусом та характеристиками має окреме господарське призначення (магазин продтоварів), не є допоміжним, воно не призначене для обслуговування потреб мешканців житлового будинку, через що на нього не поширюється статус спільної власності співвласників квартир багатоквартирного будинку. З цих же підстав суд зазначає, що позивачі не довели наявності у них інтересу в отриманні постійного безперешкодного доступу до спірного приміщення, для задоволення якого [PERSON] слід було б позбавити її власності. Суд зазначає, що позивачі, за їх власним твердженням, позбавлені доступу до спірного приміщення на протязі близько 12 років. Тривалість цього періоду свідчить про те, що нормальна експлуатація будинку є можливою у разі, коли спірне приміщення перебуває у власності [PERSON] Суд також зазначає, що відповідно до ст. 388 ЦК України право вимагати повернення майна з чужого незаконного володіння належить лише власнику, з володіння якого майно вибуло поза його волею. Оскільки позивачам ніколи не належало право власності на спірне приміщення, вони не мають права вимагати повернення цього майна. Суд окремо зазначає, що спірне приміщення також ніколи не перебувало у володінні позивачів. Як вбачається з пояснень позивача [PERSON], у мешканців будинку ніколи не було ключів від спірного приміщення, а такі ключі перебували у розпорядженні директора РЕП № 16 на прізвище [PERSON], через що мешканці будинку не мали вільного доступу до спірного приміщення. Таким чином, спірне майно ніколи не вибувало з володіння позивачів, що є обов'язковою умовою застосування віндикації відповідно до ст. 388 ЦК Україїни. Суд погоджується з твердженням представника відповідача про пропуск строку позовної давності. Суд зазначає, що позивачами було пред'явлено віндикаційний позов, тобто позов, у якому перебуг строку позовної давності розпочинається з моменту вибуття майна з володіння власника. Проте пропуск строку позовної давності може бути підставою для відмови у позові лише у разі, якщо позов підлягав би задоволенню по суті. Однак, оскільки суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає. Відповідно до ст. 84 ЦК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з Договору на надання правової допомоги від 19.11.2013 року [PERSON] уклала договір на надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] Згідно з квитанцією №007751 від 19.11.2013 о. [PERSON] оплатила послуги адвоката у розмірі 10 000 грн. Відповідач [PERSON] 16.10.2013 р. уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], якому оплатила 10 000 грн. відповідно до розписки від 16.10.2013 р. Відповідно до Постанови КМУ №590 від 27.04.2006 р. „Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ №127 від 22.02.2012)суд вважає, що відшкодована може бути лише компенсація згідно Постанови КМУ №580 від 27.04.2006 року і ця сума не повинна перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати (1147 х 40% = 458,80 грн.) за годину роботи. Враховуючи загальну тривалість судових засідань - 5 годин 12 хвилин, максимальний розмір відшкодування (458,80 х 5 год. = 2294 грн.; 458,80 грн. : 60 хв. Х 12 хв. = 91,76 грн.), а всього - 2385,76 грн. З огляду на те, що прокурор звільнений від сплати судових витрат, то за його позовом вони відносяться на рахунок держави. Щодо позову [PERSON] та інших фізичних осіб, то судові витрати мають бути розподілені між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних часках. Позивачі [PERSON](а.с.16 т.2) та [PERSON](а.с.22 т.2) звільнені від сплати судових витрат, а тому стосовно даних позивачів вони відносяться на рахунок держави. Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу від 07.10.2003 р. (а.с.14-16 т.1) вартість магазину складає 150 тис.грн., квитанція на оплату судового збору - на 110 грн. (а.с.1 т.1). Таким чином, за подачу позову підлягає доплатити судовий збір 3219-110=3109 грн. Таким чином на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 340,82 грн. - з кожного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь держави з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 444,14 грн. - з кожного На підставі ст. 388 ЦК України,

Outcome: approved