Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-25 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - СТ «Ранні Зорі». В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду первісний позивач [PERSON] пояснювала, що з вересня 1994 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період перебування в якому подружжя набуло у спільну власність певне майно. Однак за станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано у судовому порядку. Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, [PERSON] звернулась з позовом в суд, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила визнати за нею право власності на: 3/4 ідеальну частку квартири [ADDRESS], залишивши у своїй власності квартиру [ADDRESS]; 1/2 ідеальну частку автомобілю марки «Chevrolet Aveo», 2004 року випуску, реєстраційний [NUMBER]; 1/2 частку паю, який був внесений [PERSON] до СТ «Ранні зорі» - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; а також зобов'язати СТ «Ранні Зорі» прийняту [PERSON] до членів кооперативу. Не погоджуючись із запропонованим обсягом та варіантом поділу спільного сумісного майна, в процесі розгляду цивільної справи відповідач [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON], в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просив суд визнати за ним право власності на: 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]; 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]; 1/2 ідеальну частку автомобілю марки «Chevrolet Aveo», 2004 року випуску, реєстраційний [NUMBER] - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надходила заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. [PERSON] разом із повноважним представником у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, в задоволенні первісного позову просив відмовити. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторін, дослідивши представлені та забезпечені письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1994 року. Однак в подальшому вказаний шлюб було розірвано в судовому порядку на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2009 року. У подружжя є діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільні діти сторін проживають з [PERSON] В силу договору купівлі-продажу від 15 листопада 2001 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори, під реєстровим №4-3690, квартира [ADDRESS], загальною площею 24,3кв.м., належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 12 березня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про дольову участь в будівництві житла від 04 квітня 2003 року №19/04; додатку від 18 липня 2003 року; акту прийому-передачі, квартира [ADDRESS], загальною площею 89,7кв.м., належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області від 25 вересня 2004 року, власником автомобілю марки «Chevrolet Aveo», 2004 року випуску, реєстраційний [NUMBER], є [PERSON] Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Як наводить ст. 368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлене до поділу сторонами майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд не вбачає можливим погодитись із правовою позицією сторони первісного позивача [PERSON], що квартира [ADDRESS] є особистою власністю сторони та підлягає визнанню такою, оскільки начебто купувалась за особисті грошові кошти [PERSON], виручені від продажу квартири [ADDRESS], що була набута у власність стороною в порядку приватизації. Дійсно, матеріали справи вказують, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Однак дана квартира була і приватизована (20 жовтня 1994 року), і в подальшому відчужена стороною (14 листопада 2001 року) вже в період знаходження у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Виходячи з цього та згідно положень ст.ст. 22-24 КпШС України, що діяли на відповідний період, не має підстав для визначення квартири [ADDRESS] в якості особистої власності [PERSON] При цьому суд не погоджується із обґрунтованістю вимог [PERSON] про визнання за нею права на 1/2 частку паю, який, за переконанням сторони, був внесений [PERSON] до СТ «Ранні зорі» та зобов'язання СТ «Ранні Зорі» прийняти особу до членів кооперативу. Так, судом встановлено, що з квітня 2005 року земельна ділянка [NUMBER] на території СТ «Ранні Зорі» була закріплена за [PERSON], який став членом відповідного товариства. Відповідна земельна ділянка не належить особі на праві приватної власності, а була виділена в користування [PERSON] як члену товариства. Згідно ст. 3 Закону України «Про кооперацію», метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю. В силу ст. 6 Закону України «Про кооперацію», кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням. Наведена правова регламентація свідчить, що майнові права на вказану земельну ділянку безпосередньо пов'язані з обов'язком членства у товаристві та обмежені правом користування. Оскільки за організаційно-правовою формою відповідне садове товариство є садово-городнім кооперативом, судом не встановлено акумулювання за рахунок коштів [PERSON] паєнакопичення, що б могло розглядатись в якості об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами не заперечувалось того факту, що спільні діти сторін проживають разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Однак твердження сторони стосовно неналежної участі в утриманні дітей з боку [PERSON] доведеним суд не вбачає. У зв'язку з цим, суд роз'яснює, що у разі спору з приводу розміру та порядку утримання дітей тим з батьків, хто проживає окремо, сторона вправі заявити вимоги стосовно стягнення аліментів (ст. 181 СК України), участі в додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України) тощо в самостійному позовному провадженні в порядку, регламентованому ЦПК України. Враховуючи твердження сторін і нівелюючи можливість маніпулювання цивільними правами та законними інтересами дітей, сторони не позбавлені можливості в подальшому відчужити на користь дітей власне майно в позасудовому порядку. Відтак, суд не вбачає законних підстав для вирішення питання про відступлення від засади рівності часток сторін при поділі заявленого майна та збільшення частки [PERSON] при поділі спільного майна подружжя, у зв'язку з чим приходить до висновку про рівність часток сторін. Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В процесі розгляду цивільної справи неодноразово заявлялись клопотання від обох сторін про оголошення перерв по справі та надання часу для досягнення миру, суду представлялись проекти мирових угод. З метою визначення ринкової вартості спільного майна подружжя була призначена і проведена судова експертиза. Від сторони [PERSON] поступали пропозиції щодо поділу майна зокрема шляхом залишення у його власності квартири [ADDRESS] та залишення у власності [PERSON] квартири [ADDRESS] - із сплатою з його сторони на користь [PERSON] різниці між ринковими вартостями майна згідно експертного висновку. Проте дійти порозуміння сторонам не вдалось, не зважаючи на пропозиції суду в порядку ст.10 ч.4 ЦПК України, питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірних квартир сторонами не вирішено. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованим визнати ідеальні частки подружжя в спірних квартирах та автомобілі. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. За викладених обставин, задовольняючи дані позови, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно та автотранспортний засіб, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до відповідних реєстрів.

Outcome: partial