Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 вересня 2013 року звернулась до суду з позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з 26 липня 1999 року по 02 вересня 2013 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді техніка з нормування праці ремонтно-допоміжної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. Наказом № 98 від 02.09.2013р. її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників. При цьому, про звільнення за таких підстав, її було заздалегідь попереджено письмово від 27.05.2013р. та зазначено про подальше запропонування їй однієї з вакантних посад. Після проведення бесіди із керівництвом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області, про що свідчить протокол засідання від 06.06.2013р., їй було письмово запропоновано посаду фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації, з якою вона погодилась також письмово. Однак, листом від 21.06.2013 року, позивача було повідомлено про її невідповідність кваліфікаційним вимогам посаді фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації. У подальшому, керівництвом відповідача було направлено подання голові профспілкового комітету Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області про надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, постановою президії Донецької обласної організації профспілки працівників державних установ України від 24.07.2013р. було відмовлено у дачі згоди на звільнення [PERSON] Незважаючи на наявну відмову профспілки на її звільнення, керівництво відповідача наказом від 02.09.2013р. звільнило [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України. Враховуючи наведені незаконні, на думку позивача, дії відповідача, пов»язані із її звільненням, їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000,00 грн. та просить стягнути із відповідача на її користь. Також, [PERSON] вважає, що перебуває із 03.09.2013р. у вимушеному прогулі та просить суд стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за цей час. Також позивач просить суд поновити її на посаді фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Шух С.А., присутня у судовому засіданні, з позовом не погодилась та зазначила, що дійсно позивач [PERSON] з 26 липня 1999 року по 02 вересня 2013 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді техніка з нормування праці ремонтно-допоміжної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. Наказом № 98 від 02.09.2013р. її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників. Вважає проведене звільнення законним та обґрунтованим, оскільки новий штатний розклад працівників вже не включав посаду техніка з нормування праці, яку обіймала [PERSON] Посаду, на яку претендує позивач вона займати також не може, оскільки не має відповідного кваліфікаційного рівня освіти. Також, позивачеві було запропоновано не тільки ця посада, а й інші, однак своєї згоди вона на них не дала. Також, вимоги позивача являють протирічний характер, оскільки вона просить поновити її на посаді, яку вона ніколи не обіймала, що підтверджується даними її трудової книжки та особистими поясненнями у судовому засіданні. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсягу. Заслухавши пояснення позивача та її представника, а також заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, з 26 липня 1999 року по 02 вересня 2013 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді техніка з нормування праці ремонтно-допоміжної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. Наказом № 98 від 02.09.2013р. її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників (а.с.8). Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року ( зі змінами) « Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з»ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов»язували звільнення. За поясненнями самої позивачки [PERSON] у судовому засіданні, та вивченням письмових доказів, ця обставина підтверджується, що про скорочення посади техніка з нормування праці ремонтно-допоміжної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області, керівництвом її було заздалегідь попереджено письмово 27.05.2013р. та зазначено про подальше запропонування їй однієї з вакантних посад (а.с.12). Після проведення бесіди із керівництвом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області, про що свідчить протокол засідання від 06.06.2013р., їй було письмово запропоновано посаду фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації, з якою вона погодилась також письмово (13-16). Після цього листом від 21.06.2013 року, позивача було повідомлено про її невідповідність кваліфікаційним вимогам посаді фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації та у подальшому звільнено, оскільки було неможливо перевести працівника [PERSON], за її згодою, на іншу роботу (а.с.17). Основною вимогою позивача є поновлення її на посаді саме фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. Однак, поновленню особи на будь-якій посаді передує попереднє призначення її на цю посаду за наказом керівництва, та перебування на цій посаді певний час, про що мають свідчити зібрані докази. Вивченням записів трудової книжки позивача [PERSON] у графі - відомості про роботу - встановлено, що остання ніколи не призначалась на посаду фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації та була звільнена із посади техніка з нормування праці, та це є останнім записом про її роботу (а.с.5-7). Сама позивач у судовому засіданні також підтвердила обставину щодо відсутності наказу про її призначення на посаду фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації, та у цій частині свої вимоги не уточнила. Враховуючи наведене, та не виходячи за межі позовних вимог, суд вважає, що подальша перевірка підстав законності звільнення [PERSON] із посади техніка з нормування праці Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області - не є предметом позову [PERSON], оскільки остання не просить суд визнати наказ № 98 від 02.09.2013р., яким її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату працівників - незаконним та зобов»язати здійснити певні дії керівництво Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. Таким чином, вимоги позивача про поновлення її на посаді фахівця відділення реагування на надзвичайні ситуації, на якій вона ніколи не перебувала, суд вважає такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства про працю, є необґрунтованими, тому у їх задоволенні слід відмовити. Інші вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - є похідними від основних вимог та також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed