Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 21 червня 2001 року йому, на підставі рішення Червонопартизанської міської ради № 63 від 22.05.2001 року було видано Державний акт серії ІУ № 070899 на право приватної власності на землю на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], площею 0.0613 га в межах, згідно з планом. Приватизація вказаної земельної ділянки проводилася відповідно до діючого на той час Земельного Кодексу України 1990 року. Технічною документацією МБТІ на його домоволодіння є технічний паспорт на житловий будинок, складений 06.04.1992 року. У листопаді 2010 року він, в зв'язку з непридатністю старої огорожі, з боку житлової забудови по [ADDRESS], де мешкає відповідач, запропонував останньому відновити огорожу на межі, що існувала з 1950 року, тобто в межах землекористування до приватизації земельних ділянок, що дорівнює 43.0 м. від червоної лінії по [ADDRESS], та 29.6 м. від червоної лінії по [ADDRESS], та находиться в межах Державного акту на право приватної власності на землю позивача. З цим відповідач погодився, але ніякої допомоги йому в цьому не надав, та став перешкоджати, навіть при тому, що він здійснював ці роботи на своїй території, на відстані 42.5 м. Вказаними діями відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 78, 81, 90 ЗК України, порушує його право власності на володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Свої дії відповідач аргументує тим, що йому, на підставі рішення Червонопартизанської міської ради від 23.04.1998 року № 41 передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0.0914 га., але вважає, що відповідач не має права цього робити, оскільки державний акт видано на ім'я [PERSON], в той час як відповідач є [PERSON], якій за зазначеною адресою користувався земельною ділянкою площею 0.0850 га. І, при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, виникло накладання на земельну ділянку позивача, чим порушені його права. Вважає, що відповідачу було неправильно виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю з невірним накресленням земельної ділянки, внаслідок чого сталося порушення його права. При прийнятті рішення Червонопартизанською міською радою про передачу у власність та видачу Державного акту на право приватної власності на землю відповідачу, були неправильно занесені межі вкраплених земельних ділянок сторонніх землевласників і землекористувачів, що потягнуло за собою виготовлення Держакту з неправильними межами. Інструкцією не передбачено можливості внесення змін у Державний акт шляхом його виправлення, оскільки це тягне за собою переробку всієї технічної документації, тому для того, щоб внести зміни до нього, його слід визнати недійсним (анулювати), після чого виготовити новий Державний акт. Крім того, необхідність визнання Державного акту недійсним в судовому порядку обумовлюється ще й тим, що Державні акти на право власності на землю підлягають обов'язковій державній реєстрації, що також передбачено п. 2 ст. 27 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Просить постановити рішення, яким захистити його право власності шляхом усунення перешкод з боку відповідача та третіх осіб в користуванні земельною ділянкою площею 0.0613 га., в межах згідно з планом, для обслуговування житлового будинку за місцем проживання позивача по [ADDRESS], яка надана йому на підставі рішення Червонопартизанської міської ради народних депутатів Луганської області № 63 від 22.05.2001 року. Визнати недійсним рішення Червонопартизанської міської ради народних депутатів Луганської області від 23.04.1998 року № 41 про передачу у приватну власність на ім'я [PERSON] земельної ділянки площею 0.0914 га по [ADDRESS]. Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії Ш-ЛГ № 019590 від 10.08.1998 року на ім'я [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, дали аналогічні пояснення, наполягають на задоволенні позову. При цьому позивач підтвердив, що в Держакті на його ім'я, при визначені довжини земельної ділянки була допущена помилка замість 43 м., вказано 49 м. Відповідач та його представник позов не визнали, дали пояснення та письмові заперечення, з яких убачається, що аналогічній спір за позовом [PERSON] до [PERSON] вже розглядався Свердловським міським судом, рішенням якого від 05.06.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 16.10.2012 року, [PERSON] було зобов'язано усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою [PERSON]. в межах раніше встановленого землекористування, та зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою. При розгляді вказаної справи, [PERSON] визнавав, що давав згоду при визначені меж суміжного землекористування земельної ділянки [PERSON] і на той час вони його влаштовували. Крім того, з того часу витік строк позовної давності щодо вирішення спору з даного приводу. Третя особа - представник виконкому Червонопартизанської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечує, оскільки аналогічний спір вже розглядався Свердловським міським судом та було прийнято відповідне рішення. Що стосується меж земельної ділянки позивача, то з архіву було отримано аеродинамічну викопіровку планів земельних ділянок, з якої убачається, що станом на 1984 рік межа земельної ділянки позивача з тильної сторони, тобто з спірного боку з відповідачем, та з сусідніми ділянками мала форму прямої, а так як пропонує на даний час позивач, вона бути мати зигзаговидну форму. При приватизації земельних ділянок як позивачем, так і відповідачем, було здійснено узгодження меж суміжного землекористування і ніяких спорів щодо цього ні в кого з них не виникало. Площа земельної ділянки позивача становить 0.613 м.кв. При видачі позивачу Держакту в розмірах земельної ділянки була допущена описка, внаслідок якої довжину його земельної ділянки зазначено 49 м., замість 43.0 м., а також в Держакті відповідача допущена помилка у його прізвищі, які можливо виправити, не визнаючи Держакт та рішення незаконними та не скасовуючи їх. Даний спір неодноразово розглядався земельною комісією виконкому, в тому числі з виїздом на місце, внаслідок чого було виявлено порушення меж суміжного користування з боку позивача, про що прийнято рішення, яким рекомендовано, в разі з його незгодою, сторонам звернутися до суду. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.ст.3,11 та 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до Закону України « Про судоустрій та статус суддів», завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивачу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31.03.1992 року, належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 38.3 м.кв. і сарай «Д», які знаходилися на земельній ділянці, норма якого не визначена ( а. 25 архівної справи МБТІ), яка складала квартиру № 2. При цьому, як убачається з плану земельної ділянки, її ширина, тобто з урахуванням квартири № 1 и квартири № 2, з фасаду становила 30.20 м., з сторони городів - 29.5 м., довжина земельної ділянки позивача праворуч складала 43 м. ( а. 1 справи МБТІ). Що також підтверджується копією плану земельної ділянки з технічного паспорту на будинок від 18.11.1991 року ( а.с. 45). Відокремлено ширина земельної ділянки позивача з фасаду та з боку городів визначена не була. Згідно Держакту на право приватної власності на землю серії ІУ № 070899, позивачу передається у приватну власність земельна ділянка площею 0.0613 га по [ADDRESS], на підставі рішення Червонопартизанської Ради народних депутатів № 63 від 22.05.2001 року для обслуговування житлового будинку ( а.с. 10). Як убачається з плану зовнішніх меж земельної ділянки, її ширина з фасаду, тобто з червоної лінії становить 14.67 м., з тильної сторони - 13.80м., а довжина - 49.19 м. З вказаних розмірів витікає, що площа земельної ділянки позивача, при зазначених параметрах буде більше від визначеної в Держакті, яка передана у власність позивача. Сам позивач, як і представник третьої особи підтверджували, що при замірах чи складанні плану земельної ділянки позивача була допущена помилка та замість 43 м., вказано 49 м. Згідно договору купівлі-продажу від 16.08.1990 року, відповідачу належить житловий будинок [ADDRESS], з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться на земельній ділянці, норма якого не визначена ( а. 18-19 архівної справи МБТІ). Як убачається з плану земельної ділянки від 13.11.1989 року, ширина земельної ділянки відповідача з фасаду становила 29.51 м., з тильної сторони - 29.16м., довжина - 29.60 м. ( а.1 справи МБТІ, а.с. 13). Відповідно до Держакту на право приватної власності на землю серії Ш-ЛГ № 019590, [PERSON], на підставі рішення Червонопартизанської міської ради № 41 від 23.04.1998 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.0914 га по [ADDRESS]. Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, переданої у власність відповідачу, ширина земельної ділянки з фасаду, тобто червоної лінії становить 29.70 м., ширина з тільної сторони, тобто з боку позивача - 29.6 м., довжиною ліворуч - 30.85 м., праворуч - 30.8 м. ( а.с. 14). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є власниками суміжних земельних ділянок, та з приводу межі суміжного землекористування між ними і виник спір, який регулюється нормами ЦК України, ЗК України та іншими законодавчими і підзаконними актами. Враховуючи те, що з позову позивача убачається його незгода з передачею відповідачу, на підставі Держакту від 23.04.1998 року, у власність земельної ділянки, суд приходить до висновку, що спір слід розглядати на підставі ЗК України 1990 року, в редакції, що діяла станом на момент передачі земельної ділянки у власність. Відповідно до ст.ст. 6, 43, 46 ЗК України, громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), які їм з цією метою передавалися місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції безоплатно. Права власників земельних ділянок землекористувачів охороняються законом, а поновлення порушених прав підлягало поновленню Радами народних депутатів, відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Відповідно до ст. 107 ЗК України, спори з приводу суміжного землекористування громадян розглядаються погоджувальною комісією, склад якої обирається відповідною Радою народних депутатів. Нез'явлення сторони без поважних причин за повторним викликом погоджувальної комісії не зупиняє розгляду земельного спору. У разі недосягнення згоди, спір за заявою однієї із сторін, розглядається у судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач першим придбав у власність житловий будинок та приватизував земельну ділянку, на якій вин знаходився, а потім це зробив і позивач. На момент приватизації земельних ділянок, кожним з них була виконана відповідна процедура узгодження меж суміжного землекористування. Причому спочатку [PERSON], потім - [PERSON], який на момент приватизації своєї земельної ділянки та узгодження меж суміжного землекористування, в тому числі з відповідачем не міг не знати що земельна ділянка останнього вже передана [PERSON] у приватну власність, та не оспорював на той момент ані рішення виконкому, ані Державного акту, виданому на його підставі, тому якщо, після отримання ним ( [PERSON]) Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, на якій знаходиться його квартира, і відбулося накладення земельних ділянок, то це сталося внаслідок накладення земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку [PERSON], а не навпаки, оскільки останній першим приватизував свою земельну ділянку. Більш того, як убачається з плану зовнішніх меж земельної ділянки позивача в Держакті, в ньому допущена помилка, внаслідок якої довжина земельної ділянки вказана в розмірі 49.19 м., в той час, як станом на 1991 рік становила 43м. Сам позивач при цьому не заперечував того, що цей розмір вказано помилково, внаслідок описки, але якою повинна бути довжина земельної ділянки за правовстановлюючим документом Держактом - доказів суду, всупереч вимогам ст.ст. 10,11, 60, 61 ЦПК України, не надав, як не надав доказів і щодо того, якими є плани фактичного землекористування на даний час. Як убачається з схеми меж земельних ділянок по [ADDRESS] і [ADDRESS] від 1984 року, наданому представником 3-ї особи, межі земельних ділянок між цими вулицями, та земельними ділянками сторін є рівними. В той час, як за даними вимогами позивача, вона повинна змінити конфігурацію на межі з відповідачем. Згідно рішення Свердловського міського суду від 05.06.2012 року, залишеному буз змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 16.10.2012 року, прийнятого за позовом [PERSON] до [PERSON], було встановлено, що [PERSON] переніс раніше встановлену огорожу на територію земельної ділянки [PERSON], чим порушив його право приватної власності на неї. При цьому [PERSON] було зобов'язано усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS], в межах раніше встановленого межекористування, та зобов'язано його не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні цією земельною ділянкою (а.с. 30-34, 35-36). Позов [PERSON] за цією справою було залишено без розгляду, що і послужило причиною звернення його до суду з даним позовом, а тому суд не погоджується з вимогами відповідача та його представника щодо закриття провадження по справі у зв'язку з прийняттям відповідного рішення за цим спором. Разом з тим, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Помилка в написанні прізвища відповідача, як і помилка в визначенні довжини земельної ділянки позивача в їх Державних актах, не є підставою для скасування чи визнання недійсними як самих Державних актів, так і рішень виконкому Червонопартизанської міської ради, на підставі яких вони прийняті, оскільки, як пояснила представник 3-ї особи - Червонопартизанської міської ради, ці описки можливо виправити, а вказані рішення були прийняті у відповідності з вимогами законодавства. Сам позивач не надає суду об'єктивних доказів, які б свідчили про незаконність прийнятого рішення чи видачу Державного акту про передачу земельної ділянки відповідачу у власність, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 55 Конституції України, ст. ст. 16, 373, 374 ЦК України, ст.ст. 6, 43, 46, 107 Земельного Кодексу України,

Outcome: dismissed