Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

У вересні 2013 року в Рівненський міський суд надійшов рівненському міському суду позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Рівне», треті особи - Держспоживінспекція України, Антимонопольний комітет України, про захист прав споживача шляхом виключення садиби із території обслуговування відповідача, зобов'язання відповідача до припинення будь - яких повідомлень, стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. В позовній заяві зазначалось, що незважаючи на те, що він не є споживачем ТзОВ «Санком-Рівне», не користується його послугами і не планує користуватись, оскільки користується контейнерним способом вивезення відходів, на його ім'я від ТзОВ «Санком-Рівне» надходять рахунки за вивезення побутових відходів. Крім того вказує, що договору про надання послуг з відповідачем він не укладав. На підставі Конвенції про права та захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конституції України, Закону України "Про захист прав споживачів" просить виключити територію садиби за адресою: [ADDRESS], з території обслуговування ТзОВ «Санком - Рівне», зобов'язати ТзОВ «Санком - Рівне» припинити надсилання будь - яких повідомлень та стягнути з ТзОВ "Санком Рівне" моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Згідно наданих заперечень відповідача, обставини наведені в позовній заяві є надуманими, викладеними однобоко та перебільшено, позовні вимоги [PERSON] не підтверджені жодними доказами і зводяться до переконань, критичної оцінки певних фактів, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів Позивача, не можна перевірити на предмет їх відповідності і дійсності. Зазначено, що 24.06.2011 року між Рівненською міською радою та ТзОВ «Санком-Рівне», як переможцем конкурсу на надання відповідних послуг, був укладений договір на здійснення в межах території м. Рівного збирання, вивезення спеціально обладнаними для цього транспортом та захоронення побутових відходів. 03.06.2013 Року між Рівненською міською радою та ТзОВ «Санком-Рівне» було укладено договір на здійснення в межах території міста Рівного збирання вивезення спеціально обладнаними для цього транспортом побутових відходів. Згідно вказаних документів будинок позивача знаходиться на території обслуговування ТзОВ «Санком-Рівне». Визнання органом місцевого самоврядування єдиним виконавцем послуг зі збирання, вивезення і захоронення побутових відходів в районі проживання Позивача та інших визначених договором територій в м. Рівне ТзОВ «Санком Рівне» не є порушенням прав споживачів, оскільки такі дії відповідають п.55 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.4 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч.10 ст.35-1 Закону України «Про відходи». Посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів вважає безпідставним. Відповідно п.2.16 Державних санітарних норм та правил утримання території населених місць, затверджених наказом МОЗ України №145 від 17.03.2011 року, на території садибної забудови допускається застосування планово-поквартирної системи збирання побутових відходів, при якій споживачі самостійно завантажують побутові відходи у сміттєвоз, що прибуває за графіком. Місце проживання Позивача знаходиться у садибній зоні, що дозволяє застосування планово-поквартирної системи збирання побутових відходів. Розміщення контейнерів для збору сміття, відповідно договору та Правил благоустрою міста, не є обов'язковим ТзОВ «Санком-Рівне», як надавача послуг із вивезення ТВП «Санком-Рівне», як надавача послуг із вивезення ТВП, оскільки це покладено на суб'єктів благоустрою, тобто, на позивача в тому числі. Позивачем не доведено ні протиправність діяння, ні причинно-наслідковий зв'язок, ні розмір грошової суми, в якій оцінює позивач заподіяну шкоду, ні обсяг страждань, яких він зазнав, ні факт ненадання ТзОВ «Санком Рівне» позивачеві послуг із вивезення побутових відходів також не доведено факт самостійного вивезення ним відходів. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. До початку судового розгляду справи подав до суду додаткові письмові пояснення та заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Польова Е.М. в судовому засіданні підтримала письмові заперечення на позовну заяву, позовні вимоги не визнала з викладених в запереченні підстав. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Представники третіх осіб Держспоживінспекції України та Антимонопольного комітету України в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв та клопотань суду не надали. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та до задоволення не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами регулюються Законом України "Про житлово - комунальні послуги" від 24 червня 2004 року, який не передбачає відшкодування моральної шкоди споживачу за порушення виконавцем порядку чи строку надання житлово - комунальних послуг. Згідно вимог п. 55 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово - комунальні послуги", ч. 10 ст. 35-1 Закону України "Про відходи", до компетенції органу місцевого самоврядування в сфері житлово - комунальних послуг належить визначення на конкурсних засадах юридичних осіб, які здійснюють у межах певної території збирання та перевезення побутових відходів спеціально обладнаними для цього транспортними засобами. Враховуючи те, що 03 червня 2013 року між Управлінням житлово - комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради та ТзОВ "Санком - Рівне" заключено Договір № 358 на надання послуг з вивезення побутових відходів, в місті Рівне, в тому числі на вул. Січових Стрільців, договір досліджений в судовому засіданні, в такому договорі відсутній по будинковий або по квартирний перелік об'єктів обслуговування, має місце посилання на кількість, місцезнаходження будинків по вулицях . Таким чином, ТзОВ "Санком Рівне" є єдиним визначненим органом місцевого самоврядування м. Рівне виконавцем послуг із збирання, вивезення і захоронення побутових відходів в районі проживання позивача та, відповідно, це не може розцінюватись порушенням його права, як споживача, або порушення права споживача на вибір продукції, як помилково вважає позивач посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки таке надання послуг із збирання, вивезення і захоронення побутових відходів в районі знаходження садиби позивача за адресою [ADDRESS] витікає із вищенаведеного договору із Договору №1 на здійснення в межах території м. Рівного збирання, вивезення спеціально обладнаним для цього транспортом та захоронення побутових відходів від 24.06.2011 року та Договору № 358 від 03 червня 2013 року між Управлінням житлово - комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради та ТзОВ "Санком - Рівне", такі договори є діючими станом на час розгляду позовних вимог. Підстав для задоволення вимоги про виключення території садиби позивача з території обслуговування ТзОВ «Санком-Рівне», визначеної на підставі договорів №1 від 24.06.2011 року і № 358 від 03.06.2013 року, судом не встановлено. Оцінюючи вимогу про зобов'язання ТзОВ «Санком-Рівне» до припинення надсилання позивачу будь-яких повідомлень, суд вважає її не конкретизованою, безпредметною та не доведеною, оскільки доказами не доведено, судом не встановлено із самої вимоги не витікає порушення прав, свобод чи інтересів позивача внаслідок надсилання відповідачем саме будь-яких повідомлень на адресу позивача. У відповідності до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до абз. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то судам необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Рішеннями Рівненського міського суду № 569/11150/13-ц від 17.07.2013 року та № 569/13562/13-ц від 22.10.2013 року, копії яких наявні в матеріалах справи в задоволені позову [PERSON] до ТзОВ "Санком Рівне", треті особи Антимонопольний комітет України, Держспоживінспекція України, про відшкодування шкоди, завданої порушенням споживчих прав відмовлено. Вказані рішення набрали законної сили, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обгрунтовані, не доведені, заподіяння матеріальної шкоди порушенням його споживчих прав не підтверджене належними доказами, позовна вимога про зобов'язання відповідача до припинення будь - яких повідомлень є абсурдною. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed