Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим будинком [ADDRESS], шляхом виселення із нього без надання іншого жилого приміщення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] який отримала в подарунок від своєї матері [PERSON] На момент виникнення у неї права власності на вказаний будинок у ньому були зареєстровані та проживали відповідачі: її брат - [PERSON], його дружина - [PERSON] та їх син - [PERSON], які й на даний час там проживають. На прохання добровільно виселитися із зайнятого ними житлового приміщення, яке є її власністю, відповідачі не реагують, систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим їх проживання в одному житловому приміщенні. Крім того, відповідачі не входять до складу її сім»ї, що є додатковою умовою виселення останніх. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник у судове засідання не з»явився, проте останній подав заяву про підтримання позовних вимог з мотивів викладених в позовній заяві з клопотанням про розгляд справи у його та позивача відсутності. Відповідачі в судове засідання не з"явилися з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18598378 виданого 22.04.2008 р. Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, вбачається, що власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі Договору дарування посвідченого 09.04.2008 р. державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори та реєстровано в реєстрі за №775, є [PERSON]. Як вбачається із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.03.2010 р. позивач [PERSON] разом із своєю сім»єю та її брат - відповідач [PERSON] також разом із своєю сім»єю: дружиною [PERSON] та сином [PERSON] проживають у житловому будинку [ADDRESS], але в різних житлових приміщеннях. Протягом останнього періоду часу між членами сім»ї [PERSON] та членами сім»ї [PERSON] склалися неприязні сімейні відносини через взаємні претензії один до одного на право проживання за вказаною адресою та управління домашніми справами, через це часто виникають сварки та скандали. Так, 02.03.2010 р. біля 16 год. на подвір»ї господарства між [PERSON] та [PERSON] виникла обоюдна сварка та нецензурна лайка через те, що [PERSON] почала відганяти домашню птицю , яка належить [PERSON] з подвір»я. Під час сварки як вказує у своєму поясненні [PERSON], [PERSON] та її син [PERSON] нанесли удари в різні ділянки її тіла. У своїх поясненнях [PERSON] та її син [PERSON] вказують , що умисно не наносили [PERSON] тілесних ушкоджень, а з необережності [PERSON] штовхнув [PERSON] внаслідок чого остання впала на землю та отримала тілесні ушкодження. У порушенні кримінальної справи за фактом спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] відносно [PERSON], [PERSON], відмовлено за відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ст.ст.122, 129, 296 КК України та [PERSON] та [PERSON] винесено офіційне застереження про недопущення в подальшому протиправної поведінки. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.05.2009 р. в порушенні кримінальної справи за фактом словесних погроз фізичною розправою відносно [PERSON] відмовлено за відсутністю в його діях складу злочинів передбачених ст.ст.129, 296 КК України та винесено йому офіційне застереження про недопущення вчинення насильства в сім»ї. Постановою адміністративної комісії виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №06 від 22.09.2008 р. постановлено визнати [PERSON] та [PERSON] винними у протиправній поведінці відносно матері, [PERSON] - власника будинку та сестри [PERSON]. Зобов»язано [PERSON] та [PERSON] не чинити протиправних дій відносно матері, [PERSON] та сестри [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена пава власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1, ч.2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом". Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Із матеріалів справи, зокрема із постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, вбачається, що сторони не ведуть спільного господарства, проживають в одному жилому будинку, проте в різних приміщеннях. Тому, на думку суду, відповідачі, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, не являються членами сім»ї власника житлового будинку - [PERSON] і не можуть бути ними визнанні відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР на підставі відсутності ведення ними спільного господарства. Відповідно до ст.157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК УРСР, передбачено, що якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Із наданих у п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз»яснень вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Враховуючи викладенні обставини, беручи до уваги систематичне порушення відповідачами правил співжиття за що їм неодноразово виносилися попередження органами внутрішніх справ, а також адміністративною комісією виконкому, на які вони не реагують, зважаючи на те, що відповідачі в силу ч.4 ст.156 ЖК України не являються членами сім»ї власника спірного житлового будинку, тому суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. На підставі наведеного,

Outcome: approved