Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначає, що наказом головного лікаря Центральної міської лікарні м.Дружківка № 4к від 12.01.1981року вона була призначена на посаду старшої медичної сестри терапевтичного відділення. 26 листопада 2009року наказом № 206к була відсторонена від роботи на підставі постанови старшого помічника прокурора м.Дружківки [PERSON], оскільки стосовно неї була порушена кримінальна справа. Постановою Дружківського суду від 26 грудня 2010року до неї були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді проходження амбулаторного лікування за місцем мешкання. Після проходження лікування вона звернулася до відповідача з проханням допустити її до праці, але їй було запропоновано отримати консультацію лікаря психіатра з цього приводу. 28 січня 2011року фахівці Донецького психоневрологічного диспансера надали довідку згідно якої проходження такого обстеження при поновленні на роботі не є обов"язковим. 28 січня 2011року їй повторно відмовили в поновленні на роботі, посилаючись на вимоги прокурора м.Дружківка. Постановою Дружківського суду від 20 березня 2012року вона звільнена від кримінальної відповідальності у зв"язку з застосуванням до неї Закону України "Про амністію", справу закрито, запобіжні заходи скасовано. 29 березня 2012року вона звернулася до головного лікаря ЦМЛ про допуск її до роботи, але отримала безпідставну відмову. Допустили до роботи лише з 18 червня 2012року. У зв"язку з цим зверталася до суду за захистом своїх прав. 29 квітня 2013року Дружківським судом розглянуто її позов про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2013року рішення суду першої інстанції змінено. Позовні вимоги задоволено частково. З відповідача на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2012р по 17 червня 2012р в розмірі 2919,80грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2012року по 01 жовтня 2012року в розмірі 3898,35грн. Також стягнуто моральну шкоду в сумі 1000грн. Вона бажає стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період саме з 27 липня 2012р по 29 квітня 2013р. Оскільки станом на 01 жовтня 2012р він був стягнутий , вважає, що з відповідача повинно стягнути суму за період з 02 жовтня 2012року по 29 квітня 2013р. Апеляційним судом встановлено, що її середній заробіток становить 56,15грн. За період з 02 жовтня 2012р по 29 квітня 2013р - 147робочих днів, заборгованість за час затримки розрахунку складає 8254,05грн. Також вважає, що їй завдана моральна шкоду, яку оцінює у 2000грн. Просить стягнути з відповідча 8254,05грн, моральну шкоду в сумі 2000грн. Під час розгляду справи позивач надала заяву про уточнення і збільшення розміру позовних вимог (а.с.28-29). Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2012року по 02 жовтня 2013р в розмірі 14262,10грн, та моральну шкоду в розмірі 2000грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Представник пояснив, що станом на 02 жовтня 2013року рішення апеляційного суду від 15 серпня 2013року не виконано. Фактично відповідач не розрахувався з позивачем до цього часу, тому вважає, що є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Також вважає, що є підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки відсутність у позивача коштів і до цього часу порушує її нормальні життєві зв"язки. Стосовно неї було порушено законодавство про працю, і відповідач не відновив це порушення , оскільки не розрахувався з нею в повному обсязі. Тому наполягають на стягненні заявлених сум. Що стосується строків звернення, то вважають, якщо ними і пропущено строки, то з поважних причин, оскільки позивач не є фахівцем у галузі права, не знає діюче законодавства. Просять позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Вважає, що позивачка пропустила строк , передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки знала про порушення своїх прав в день звільнення, а саме 26.07.2012р, вдруге в день розрахунку 07.08. 2012р після звільнення, та в день звернення до суду вперше , а саме 01.10.2012р. Доказів з обгрунтування поважності причин пропуску строку позивачем не надано. Фактично рішення суду від 15 серпня 2013року виконанно лікарнею на сьогодні в повному обсязі. 07 жовтня 2013 позивачу було перераховано на картокивй рахунок 5706,09грн це середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2012р по 17 червня 2012р, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2012р по 01 жовтня 2012р, моральну шкоду їй сплачено 30 жовтня 2013року, і судові витрати 107,30грн - 08.11.2013року. Просять відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 27 серпня 1976року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом головного лікаря КЛЗ "ЦМЛ" за № 122-к від 26 липня 2012р [PERSON] звільнена з роботи з 26 липня 2012року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 6-8). Рішенням Дружківського міського суду від 29 квітня 2013року з відповідача на користь позивча стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з березня 2012року по 18 червня 2012року в сумі 3436,16грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2012року по 29 квітня 2013року у сумі 13 786,40грн, та моральну шкоду в сумі 3000грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2013року рішення суду від 29 квітня 2013року змінено. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 березня 2012року по 17 червня 2012року (включно ) в розмірі 2919,80грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня по 01 жовтня 2012року в розмірі 3898,35грн за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов"язкових платежів. Стягнуто також з відповідача моральну шкоду в сумі 1000грн, та судові витрати в розмірі 107,30грн. (а.с.9-15). На підставі цього рішення Дружківським судом було видано 26.08.2013р виконавчий лист № 2/229/13/2013 про стягнення з КЛЗ "ЦМЛ" боргу в сумі 6818,15грн, за яким 07 жовтня 2013 року з [PERSON] був проведений фактичний розрахунок у зв'язку зі звільненням (а.с. 53,54,59). Позивач ставить питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2012р по 02 жовтня 2013р. Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, встановлені ст. 117 КЗпП України заходи визначаються як один із видів відповідальності власника (підприємства) перед працівником, підставою такої відповідальності відповідно до зазначеної норми є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Вина відповідача у невиплаті належних [PERSON] сум при звільненні у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України встановлена рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2013року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таке відшкодування відповідно до змісту частини першої вказаної норми обраховується за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки спір про розміри належних при звільненні [PERSON] сум вирішений судом на користь позивачки, позовні вимоги про стягнення з КЛЗ "ЦМЛ" середнього заробітку за період з 02 жовтня 2012 року по 02 жовтня 2013р є законними та обгрунтованими. Рішенням Апеляційного суду від 15 серпня 2013року також встановлено середньоденна заробітна плата позивача, що передувала звільненню, розмір якої складає 56,15грн. Із пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що старша медична сестра терапевтичного відділення працює за п"ятиденним робочим тижнем. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 14262,10грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2012року по 02 жовтня 2013року відповідно до заявлених вимог (56,15грн*254робочих дні). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода , оскільки з-за тривалої затримки розрахунку позивач вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя в період з 02.10. 2012р по 02.10. 2013р. , звертатися за захистом своїх порушених прав до суду, що завдало їй моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, вимоги розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500грн, в решті вимог відмовити. Рішенням Конституційного суду України № 4рп/2012 від 22 лютого 2012року визначено, що положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями статей 116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично розрахувався з позивачем 07 жовтня 2013року, перерахувавши кошти, які винен був сплатити на день звільнення, на банківський рахунок позивача, тому на думку суд , саме з цього дня розпочинається перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. З позовом до суду позивач звернулася 13 вересня 2013року . Таким чином суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду, а тому підстав для відмови задоволенні позову у зв"язку з пропуском строку звернення о суду немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,40грн за вимоги майнового характеру в сумі 14261,10грн, а також судовий збір в розмірі 229,40грн за вимоги немайнового характеру в сумі 500грн. Загальний розмір судового збору до стягнення складає 458,40грн.

Outcome: partial