Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-24 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом до Київської міської ради відповідно до заявлених позовних вимог просив суд: «Визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та гаражні боки [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Визнати за громадянином [PERSON] право власності в порядку спадкування на ? частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Визнати за громадянином [PERSON] право власності в порядку спадкування на ? гаражних боксів [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», та які знаходяться за адресою: м.Київ, вул.. Челябінська,2, що є предметом позову. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2013 року, за клопотанням позивача, здійснено заміну неналежного відповідача Київську міську раду на належного відповідача [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: [PERSON], Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний-1», Десята Київська державна нотаріальна про визнання права власності на спадкове майно. (а.с.74-75) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що [INFO] померла [PERSON], мати позивача. За життя [PERSON] залишила заповіт, яким заповідала на випадок своєї смерті все належне їй на момент смерті майно своєму синові [PERSON], після смерті матері позивач звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно позивач не має можливості, оскільки всі документи щодо об'єктів нерухомого майна, які входить до спадкової маси, знаходиться у відповідача [PERSON], чоловіка померлої, який не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, позивач вимушений звертатись з даним позовом до суду, оскільки іншим шляхом оформити спадщину не виявляється за можливе, оскільки відповідач відмовляється надати в нотаріальну контору правоустановлюючи документи на квартиру на квартиру [ADDRESS] та гаражні бокси [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», які знаходяться за адресою: м.Київ, вул.. Челябінська,2, при цьому представник позивача наголосив, що ці об'єкти нерухомого майна придбані подружжям Козлових під час шлюбу, тому є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, а враховуючи той факт, що відповідач [PERSON], чоловік померлої , не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що зумовлює визнання за позивачем [PERSON] права власності на ? частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та гаражних боксів [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Челябінська,2, що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що з 1974 року перебував у шлюбі з [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. Відповідач є особою похилого віку, має тяжкі захворювання, на момент смерті дружини тяжко хворів, перебував на стаціонарному лікуванні, тому не міг своєчасно звернутись з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак, відповідач постійно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], ця квартира кооперативна, однак на момент смерті його дружини вони мали іншу квартиру [ADDRESS]. Відповідач вважає, що ця квартира є предметом спадкування, однак з невідомих відповідачу причин позивач не ставить питання про поділ даної квартири, також відповідачу не було відомо, що за життя його дружина склала заповіт на користь сина. Крім того, відповідач не заперечує, що гаражні бокси [NUMBER], [NUMBER] , [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1» були придбані подружжям під час шлюбу, однак гаражний бокс [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1» є приватною власністю відповідача, оскільки отриманий у дар, що підтверджується договором дарування гаражного боксу. Представник третьої особи - Десятої Київської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином, третя особа скористалась процесуальним правом подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи - Гаражно-будівельного кооперативу «Лівобережний-1», в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) третя особа не скористалась. Заслухавши пояснення представників позивача [PERSON] та [PERSON], відповідача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 15 червня 1974 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. (а.с.11) [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.10) За життя [PERSON] залишила заповіт датований 17 жовтня 2011 року, відповідно до змісту якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право своєму синові [PERSON]. (а.с.8) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом ма ють діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його сме рті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями майна померлої [PERSON] першої черги за законом є: чоловік [PERSON] та син [PERSON], який є спадкоємцем майна померлого спадкодавця за заповітом. Відповідно до ст.66 Закону України „Про нотаріат" на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно ч.1 ст.68 Закону України „Про нотаріат" нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Стаття 29 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР передбачала, що у випадку не досягнення згоди між подружжям про спосіб поділу спільного майна, суд, за позовом подружжя або одного з них може винести рішення, яким поділити майно в натурі, розподілити речі між подружжям з урахуванням їх часток. Поділ спільного майна подружжя міг бути проведений як під час шлюбу, так і після розірвання. Для пред'явлення таких вимог строк позовної давності встановлювався у три роки. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Як роз'яснено у п.6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно ст. 384 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до предмету позову, позивачем [PERSON] визначено обсяг спадкового майна, яке включає наступні об'єкти нерухомого майна: квартира [ADDRESS] та гаражні бокси за [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], які розташовані у Гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний-1» за адресою: м.Київ, вул. Челябінська, 2. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 06 січня 1999 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с. 118) 21 серпня 1997 року [PERSON] придбала гаражний бокс [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», який розташований в місті Києві, вул. Челябінська, буд.2, що підтверджується Договором купівлі-продажу гаражаё який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. , зареєстрований в реєстрі за №3783. (а.с.115) 09 червня 2004 року [PERSON] придбав гаражний бокс [NUMBER] у ГБК «Лівобережний-1», який розташований в місті Києві, вул. Челябінська, буд.2, що підтверджується Договором купівлі-продажу гаражного боксуё який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І., зареєстрований в реєстрі за №2567. (а.с.117) 23 січня 2007 року [PERSON] набув права власності на гаражний бокс [NUMBER], що знаходиться у ГБК «Лівобережний-1» за адресою: м. Київ, вул.Челябінська, буд.2, що підтверджується Договором дарування гаражного боксуё який посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Гуєцькою І.В., зареєстрований в реєстрі за №3-97. (а.с.116) 18 травня 2009 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Лівобережний-1», який розташований в місті Києві по вул. Челябінській, буд.2. (а.с.114) Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом ма ють діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його сме рті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Відповідно ч.1 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. 12 лютого 2013 року Десята Київська державна нотаріальна контора у відповідь на звернення [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, повідомила, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] або його представнику необхідно з'явитись до нотконтори з документами, які підтверджують право власності на майно, що належало померлій. (а.с.36) Відповідно до положень частини першої статті 1278 Цивільного кодексу України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Як передбачено у частині першій та другій статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 Цивільного кодексу України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27- 31 ЦПК, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. При розгляді справ про спадкування питання про частку у спільній сумісній власності подружжя вирішується із врахуванням офіційного тлумачення ч. 1 ст. 61 СК, наданого у Рішенні Конституційного Суду України у справі N 17-рп/2012 від19 вересня 2012 року. Також, суд враховує, що порядок видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, урегулюваний розділом 24 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р.№20/5 (яка діяла на час відкриття спадщини та оформлення спадкової справи). Пунктом 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Зважаючи на викладене, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний-1», Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання об'єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем визначено неналежний спосіб захисту права власності на нерухоме майно, що є предметом спадкування, при цьому суд враховує, що на час звернення з даним позовом до суду відсутня відмова нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, спір між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна не існує, а вимоги позивача фактично стосуються поділу спільного сумісного майна подружжя, однак позивач є потенційним спадкоємцем майна подружжя, яке померло, а в разі смерті одного з подружжя видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя має відбуватись з дотриманням вимог, визначених розділом 24 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р.№20/5 (яка діяла на час відкриття спадщини та оформлення спадкової справи). Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні підстави для відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed