Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою та вчинення інших дій, мотивуючи свій позов тим, що вони та [PERSON] проживали сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року по вересень 2012 року. 08.05.2002 року у них народилася спільна донька [PERSON]. Тривалий час [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON] спільно проживали за адресою [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 2006 року квартира [ADDRESS], належить на праві приватної, спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З вересня 2012 року сімейні стосунки [PERSON] та [PERSON] зіпсувалися та фактично припинилися. [PERSON] вигнав з квартири [PERSON] з малолітньою дитиною, після чого вселив у спірну квартиру наймачів [PERSON] та [PERSON], уклавши з ними всупереч інтересів дитини угоду про оренду житлового приміщення від 21.05.2012р. Враховуючи те, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], вона має законне право там проживати, тобто володіти та користуватися своєю власністю. У зв"язку з чим і звернулась до суду з позовною заявою в якій просить вселити в квартиру [ADDRESS] малолітню [PERSON] [INFO] та [PERSON]. Зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом надання до неї доступу для проживання [PERSON] та [PERSON]. Визнати договір оренди житлового приміщення укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосовно найму квартири [ADDRESS] - недійсним. Виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання подала заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. [INFO] народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім"ї [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.8). Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР , ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64, 65, 145, 156 Житлового кодексу України). Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: „Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України) Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є вселення в квартиру [ADDRESS] малолітної [PERSON] [INFO] та [PERSON], зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом надання до неї доступу для проживання [PERSON] та [PERSON], визнання договору оренди житлового приміщення укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосовно найму квартири [ADDRESS] - недійсним та виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Декларацією прав дитини, проголошеною Геніальною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року визначено, що дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно із ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оцінивши наявні у справі докази,

Outcome: partial