Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-20 00:00:00

05.08.2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовано тим, що він є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки, яка належала померлому 14.03.2007 року [PERSON], однак не має можливості оформити спадкові права на вказане майно, оскільки нотаріус відмовляє в оформленні відповідного права посилаючись на неможливість ідентифікувати зазначене спадкове майно. Позивач в судове засідання не зявився, до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради Полтавської області в судове засідання не зявився. До суду надійшов лист міського голови про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги відповідач визнає. В судовому засіданні встановлено, що третя особа [PERSON] померла 16.02.2009 року. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2007 року помер [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ №236808 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 8). За життя (20.12.2003 року) померлий [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Полтавської області, яким заповів належну йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0123641, виданого [PERSON] райдержадміністрацією 20.06.1997 року, земельну частку (пай) [PERSON] позивачу по справі (а.с. 7). Відповідно до змісту листа завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори №1903/02-17 від 17.08.2013 року позивачу було відмовлено в оформленні спадкових прав на земельну частку (пай), оскільки в заповіті вказувався сертифікат на земельну ділянку, а для оформлення майнових прав позивач надав нотаріусу державний акт про право власності на землю, що унеможливлює ідентифікацію спадкового майна. В матеріалах справи міститься копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №106968 згідно якого [PERSON] на підставі розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації №240 від 15.06.2004 року є власником земельної ділянки площею 3,5028 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території [PERSON] міської ради поле №28. Оцінюючи все вищевикладене, суд вважає, що земельна ділянка зазначена у заповіті та земельна ділянка на яку на імя померлого був виданий державний акт про право власності є однією й тією ж самою земельною ділянкою. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч.ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки померлий [PERSON] склав заповіт 20.12.2003 року, а державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий у 2004 році, тобто під час складання заповіту право померлого на земельну частку (пай) посвідчувалось сертифікатом, суд приходить до висновку, що саме земельну ділянку зазначену у державному акті померлий заповів позивачу. Неможливість ідентифікації спадкового майна виникла виключно у звязку з переоформленням прав на земельну ділянку з відповідного сертифіката на державний акт, що не може позбавити позивача права отримати право власності на спадкове майно. За обставин, коли земельна ділянка належала померлому, позивач є спадкоємцем за заповітом, який станом на час розгляду справи не змінений та не скасований, визнання права власності на земельну ділянку за позивачем в порядку спадкування за заповітом відповідає положенням чинного законодавства України, заявлені вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved