Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-05 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, який підтримала в судовому засіданні та просила поновити їй строк на звернення до суду, пропущений не з її вини, і визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 4,83 умовних кадастрових гектари вартістю 21693 грн. та виділити її із земель резервного фонду [PERSON] міської ради в м. Шпола, Черкаської області, мотивуючи тим, що 3 квітня 1990 року вона була прийнята на роботу в [PERSON] відділення [PERSON] радгоспу, в якому працювала до травня 1996 року. 5 січня 1996 року [PERSON] відділення [PERSON] бурякорадгоспу було перетворене у Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» і вона стала акціонером даного підприємства, що підтверджується записами в трудовій книжці та іменним сертифікатом акцій ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство». 6 серпня 2000 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням. 11 липня 2001 року ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» отримало державний акт на право колективної власності на землю, але при формуванні списків, її як акціонера, помилково не включили до списку на отримання державного акту на право колективної власності на землю, хоча на її думку, вона мала таке право, поскільки являлась членом акціонерного товариства. Розмір земельної частки (паю) по господарству склав 4,83 умовних кадастрових гектари. Розмір резервного фонду по [PERSON] міській раді складає 509 га, в тому числі ріллі 500 га. Вона зверталася з заявами до ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» та в різні державні установи з проханням виділити їй земельний пай. В товаристві пообіцяли включити її в додаткові списки на отримання земельного паю, але до цього часу землі вона не отримала. Неодноразово вона зверталася в [PERSON] відділ земельних ресурсів та [PERSON] міську раду, але у відповідь чула тільки обіцянки вирішити її питання. Державний акт на право колективної власності було видано в 2001 році, але на протязі вказаного часу вона неодноразово зверталася в різні державні установи, тому вважає, що строк позовної давності пропущений не з її вини, в звязку з чим просить його поновити і визнати за нею право на земельну частку (пай). Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] позов не визнав і пояснив, що на даний час міська рада не являється розпорядником земель резервного фонду по [PERSON] міській раді. Позивачка [PERSON] до [PERSON] міської ради по питанню виділення їй земельної частки (паю) жодного разу не зверталася. Він вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, тому просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] позов [PERSON] не визнав і просив в його задоволенні відмовити на тій підставі, що позивачка пропустила строк звернення до суду і не змогла надати доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Відкритому акціонерному товариству «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» Державний акт на право колективної власності на землю був виданий 11 липня 2001 року. З моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю минуло 12 років. В [PERSON] районну державну адміністрацію позивачка на протязі дванадцяти років з моменту видачі ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» Державного акта на право колективної власності на землю не зверталася, незважаючи на те, що позивачці було відомо про те, що вона не внесена до списку осіб, які мали право на частку (пай) у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» ще в 2001 році, поскільки в судовому засіданні вона стверджувала, що неодноразово зверталася у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» та в різні державні установи по питанню виділення їй земельної частки (паю). Документів, які б підтверджували факт звернення позивачки до [PERSON] РДА, [PERSON] міської ради чи відділу земельних ресурсів в [PERSON] районі позивачкою надано не було. Крім того, зазначив, що на момент видачі товариству державного акта на право колективної власності на землю, позивачка у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» не працювала, тобто не мала права на отримання земельної частки (паю), поскільки не являлася членом ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство». Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні позову відмовити, в звязку з пропуском позивачкою строку позовної давності. Представник третьої особи відділу Держземагентства у [PERSON] районі Черкаської області [PERSON] позов [PERSON] не визнав і пояснив, що позивачка 6 серпня 2000 року була звільнена з роботи за власним бажанням. Позивачка посилається на те, що вона мала право на отримання земельної частки (паю), поскільки являлася акціонером ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство». Однак, право на земельну частку (пай) мають лише члени товариства та пенсіонери. В звязку з цим, позивачка не має права на земельну частку (пай), поскільки сертифікат акцій не підтверджує членство в акціонерному товаристві. Докази на підтвердження звернення позивачки в різні державні установи по питанню виділення їй земельної частки (паю) в позивачки відсутні. Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що з 3 квітня 1990 року по 6 серпня 2000 року позивачка [PERSON], працювала у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство». 6 серпня 2000 року позивачка [PERSON], на підставі наказу №51-к від 02.08.2000 року, була звільнена з роботи за власним бажанням, що підтверджується записом №12 в трудовій книжці [PERSON] 11 липня 2001 року Відкритому акціонерному товариству «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» було видано Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР. Позивачка [PERSON] на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» не працювала. Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР відкритому акціонерному товариству «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» був виданий 11 липня 2001 року. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», на який посилається позивачка був виданий 08.08.1995 року. Представниками відповідачів в судовому засіданні було зазначено, що позивачка не зверталася ні в [PERSON] міську раду, ні в [PERSON] районну державну адміністрацію по питанню виділення їй земельної частки (паю). Підтверджуючих документів на спростування тверджень відповідачів про відсутність звернень позивача до [PERSON] міської ради та [PERSON] районної державної адміністрації, позивачкою надано не було. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Поскільки право у позивачки претендувати на земельну частку (пай) виникло в момент видачі ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» Державного акта на право колективної власності на землю, тобто 11 липня 2001 року, в звязку з чим вказані правовідносини регулюються ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення у позивачки такого права. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яка діяла до 16.04.2004 року, відповідно до статей 48, 50 Закону України "Про власність", ст.71 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК Української РСР). Статтею 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР, тобто з дня, коли позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого права минуло дванадцять років, а позивачка звернулася до суду лише у листопаді 2013 року. З позовної заяви вбачається, що позивачці було відомо про те, що її не включено в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), ще в 2001 році, тобто на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю, що підтверджується й поясненнями самої позивачки, яка в судовому засіданні стверджувала, що вона зверталася у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» та в різні державні установи по питанню виділення їй земельної частки (паю), однак до суду позивачка звернулася лише у листопаді 2013 року. Позивачка просила поновити пропущений нею строк позовної давності, посилаючись на поважність причин його пропуску, але позивачкою не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивачка пропустила строк звернення до суду з поважних причин. Крім того, слід зазначити, що з моменту звільнення з роботи у ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» та по даний час позивачка постійно проживає в [INFO]. Причини пропуску позивачкою строку для звернення до суду є неповажними, тому суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення до суду, що є у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. №720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Однак, слід зазначити, що на момент видачі ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» Державного акта на право колективної власності на землю, позивачка не працювала у товаристві і відповідно не являлася його членом. Той факт, що позивачка є акціонером ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» не надає їй права на отримання земельної частки (паю), поскільки сертифікат акцій не підтверджує членство особи у сільськогосподарському товаристві. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що з моменту розпаювання земель по ВАТ «[PERSON] буряконасінницьке підприємство» минуло дванадцять років, позивачкою пропущено строк звернення до суду та не доведено поважність причин його пропуску, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, в звязку з закінченням строку позовної давності. На підставі викладеного, ст. ст. 71, 75. 76, 80 ЦК Української РСР 1963 року, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. №720/95, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: dismissed