Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] в травні 2012 року звернувся до Уманського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на ? частини спільного майна подружжя. Посилаючись на те, що в період фактичних шлюбних відносин із [PERSON], з 2003 по 2005 роки ними за спільні сімейні кошти було розпочато будівництво житлового будинку з прибудовами по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області на земельній ділянці, яка була приватизована [PERSON]. Вказаний будинок у частині нежитлової площі був збудований під влаштування бару з розвинутою зоною відпочинку, який був повністю обладнаний необхідними меблями, побутовою технікою, інвентарем. Після припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON] вони не можуть дійти спільної згоди щодо користування майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому просив встановити факт проживання однією сімєю із [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з лютого 2001 року по жовтень 2011 року та поділити зазначене майно, а оскільки [PERSON] без його згоди продала спірну нежитлову будівлю своєму братові [PERSON], то просив і визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини спірної нежитлової будівлі та визнати за ним право власності на неї. У червні 2012 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного сумісного майна подружжя. У вказаному позові [PERSON] просила встановити факт спільного проживання з [PERSON] і ведення спільного господарства з ним в період з 1995 року по кінець 2011 року, визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його відповідно до запропонованого нею способу, стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості автомобіля TOYOTA FORTUNER, 2006 року випуску, в сумі 221 478 грн., також враховуючи, що за період спільного проживання в 2008-2009 роках ними були придбані земельні ділянки по вул. Майка в с. Паланка Уманського району, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя та стягнути компенсацію в розмірі вартості ? їх частини. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року по жовтень 2011 року. Визнано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений між [PERSON] та [PERSON] 29 травня 2010 року, недійсним. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на ? частини нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,2201 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області, яка належить [PERSON] на підставі державного акта, виданого Кочубіївською сільською радою 07 лютого2003 року, та розташованої на ній нежитлової будівлі, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 29 травня 2010 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] рухоме майно, що зазначене у позові [PERSON], із якого виділено [PERSON] на загальну суму 281 829 грн. 85 коп., а [PERSON] майно на суму 463 404 грн. 74 коп. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки, розташовані в с. Паланка Уманського району площами 0,1311 га та 0,1499 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль TOYOTA FORTUNER, 2006 року випуску, який зареєстровано за [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] ? частини вартості автомобіля в розмірі 79098 грн. 50 коп. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 квітня 2013 року рішення Уманського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10 липня 2013 року рішення Уманського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 04 квітня 2013 року в частині вирішення спору про визнання права власності та поділ житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку, скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд. В іншій частині судові рішення залишено без змін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, що стосуються визнання права власності та поділ житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку підтримав повністю та просив його задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позов, що стосується визнання права власності та поділ житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку підтримала та просила визнати недійсним договір купівлі продажу від 29.05.2010 року та визнати за позивачем право власності на ? частину житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов в частині визнання права власності та поділ житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку не визнали повністю і вказували, що на підставі Договору купівлі продажу від 25.10.1991 року, відповідач, [PERSON], стала власником житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та даний будинок є особистою приватною власністю. Для обслуговування вказаного будинку та нежитлових споруд було закріплено земельну ділянку площею 0,2201, яку вона приватизувала. В подальшому самостійно отримала дозволи на оформлення незавершеного будівництва та дозвіл на реконструкцію житлового будинку з метою влаштування бару з розвинутою зоною відпочинку. Будівництво бару з розвинутою зоною відпочинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району здійснювала за особисті кошти. Ніяких будівельних робіт [PERSON] не здійснював та коштів на будівництво не надавав. Тому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову щодо визнання за ним права власності на ? частину зазначеної нежитлової будівлі (бару з розвинутою зоною відпочинку), оскільки вона не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав та вказав, що його сестра [PERSON] за власні кошти купила житловий будинок з земельною ділянкою по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району та в подальшому за власні кошти переобладнала житловий будинок на бар з розвинутою зоною відпочинку. Ніяких будівельних робіт [PERSON] не здійснював. В травні 2010 року сестра [PERSON] продала йому даний бар з розвинутою зоною відпочинку. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] в частині визнання права власності та поділ житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування вказаного будинку не підлягає до задоволення з наступних підстав. Займаючись підприємницькою діяльністю та маючи певні доходи [PERSON] згідно договору купівлі продажу від 25.10.1991 року стала власником житлового будинку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області. Даний житловий будинок, загальною площею 199,5 кв.м, зареєстрований в БТІ в реєстровій книзі № 1 в реєстрі за № 273, як особиста приватна власність [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ 634037 від 30.01.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.01.2006 року (т. 1 а.с. 15, 16). Для обслуговування придбаного [PERSON] житлового будинку з нежитловими господарськими спорудами було закріплено земельну ділянку по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району, площею 0,2201 га, право власності на яку було зареєстровано на [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на землю серії ІІІ ЧР № 036181 від 07 лютого 2003 року (т. 2 а.с.53 ). У лютому 2008 року [PERSON] звернулася до Виконавчого комітету Кочубіївської сільської ради Уманського району із заявою про надання їй дозволу на реконструкцію зазначеного житлового будинку з метою влаштування бару із розвинутою зоною відпочинку. Рішенням Виконавчого комітету Кочубіївської сільської ради Уманського району від 12 лютого 2008 року № 13 [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію зазначеного житлового будинку з метою влаштування ресторану «Дача» по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області з розвинутою зоною відпочинку. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2008 року право власності на нежитлову будівлю (бар з розвинутою зоною відпочинку) самочинно переобладнану з житлового будинку, розташованого по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району Черкаської області, визнано за [PERSON]В.(т. 1 а.с. 17), дане рішення суду не оскаржувалося та на даний час є чинним. Згідно договору купівлі продажу від 29 травня 2010 року [PERSON] продала на законних підставах [PERSON] земельну ділянку, на якій розташоване нежитлове приміщення (т. 1 а.с.19). В статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] придбала нерухоме майно по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району в 1991 році, а згідно рішення Уманського міськрайонного суду від 24.12.2012 року встановлено факт спільного проживання позивача та відповідачки з 2001 року, тобто [PERSON] стала власником нерухомого майна до спільного проживання з позивачем. Крім цього, [PERSON] являється фізичною особою-підприємцем та піддається ризикам та відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю усім своїм особистим майном, але не майном спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Також відповідно до ст.. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, крім майна, на яке, згідно із законом не може бути звернено стягнення. Являючись власником нерухомого майна по вул. Леніна, 1 в с. Кочубіївка Уманського району (бару з розвинутою зоною відпочинку) [PERSON] на законних підставах його продала [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. В судовому засіданні будь-яких належних і допустимих доказів, на підтвердження відповідних обставин, позивач, відповідно до вимог ЦПК України суду не надав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обовязок довести в суді ті обставини, що позивач є власником ( право спільної сумісної власності ) майна про поділ якого він ставить питання у своєму позові. Тобто, відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України - позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у звязку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається позов не підлягає задоволенню. Беручи до уваги відповідні положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 60, 61, 63, 65, 70 СК України, ст.10, 11, 57, 59, 60, 66, 208, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed