Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-31 00:00:00

В квітні 2012 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»(далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання припиненим договору поруки. Просить визнати припиненим договір поруки від 12.01.2008 року № 002-2008-015Р укладений між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за умовами Договору поруки позивач виступила поручителем перед відповідачем за виконанням третьою особою зобов'язань за кредитним договором №002-2008-015 від 12.01.2008 року (далі основне зобов'язання, Кредитний договір). Пунктом 1.2 Кредитного договору було встановлено процентну ставку за користування кредитом 12,45% річних. Пунктом 2.1 Договору поруки передбачено, що відповідач не вправі без згоди позивача змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності позивача. Під згодою сторони розуміють візування Позивачем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення додаткової угоди до Договору щодо внесення відповідних змін. Позивач зазначає, що про збільшення процентної ставки відповідач не повідомляв її та згоди на таке збільшення вона не надавала. Крім того, просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2012 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2012 року зазначене рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26 червня 2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2012 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд. 14 жовтня 2013 року представником позивача було подано до суду заяву про збільшеня позовних вимог з проханням стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Позивачка в судовому засіданні надала суду пояснення та підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. У письмових запереченнях зазначив, що можливість зміни відповідачем процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку передбачена Кредитним договором. За умовами кредитного договору, відповідач про зміну процентної ставки повинен був повідомити лише позичальника. Зазначив, що умовами договорів не передбачено обов'язку відповідача повідомляти поручителя про зміну умов договору, в тому числі розміру процентної ставки. На думку представника відповідача, позивач була ознайомлена з умовами основного зобов'язання, тому повинна була знати про можливе збільшення процентної ставки. Крім того, пояснила, що поручитель була повідомлена про зміну процентної ставки, однак доказів такого повідомлення вона надати суду не може. Третя особа [PERSON], у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за адресою місця реєстрації, (а.с. 146,154, 157, 163, 164, 167, 179), про причини неявки суд не повідомив. Суд, вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволеню. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 12.01.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки№ 002-2008-015Р. (а.с.6-7). За умовами Договору поруки позивач виступила поручителем перед відповідачем за виконанням третьою особою зобов'язань за кредитним договором №002-2008-015 від 12.01.2008 року. (а.с.8-11). Як передбачено ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно з ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 Постанови Пленуму від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Суд звертає увагу, що Договір поруки не містить умов, які би передбачали можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. Як вбачається з п. 2.1 Договору поруки передбачено, що відповідач не вправі без згоди позивача змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності позивача. Під згодою сторони розуміють візування Позивачем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення додаткової угоди до Договору щодо внесення відповідних змін. Враховуючи те, що з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука позивача припинилася, оскільки, відповідачем було змінено основне зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача. Щодо твердження представника відповідача, що можливість зміни відповідачем процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку передбачена кредитним договором, суд зазначає наступне. Позивач в даному випадку просить припинити поруку з тих підстав, що вона не надавала згоди на збільшення обсягу її відповідальності внаслідок зміни умов основного зобов'язання, а не через наявність факту збільшення зобов'язання. Твердження представника відповідача, що умовами договорів не передбачено обов'язку відповідача повідомляти поручителя про зміну умов договору, в тому числі розміру процентної ставки спростовується матеріалами справи. Окрім цього, суд зазначає, що згідно з ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які би свідчили про те, що позивач була повідомлена про зміну розміру процентної ставки за основним зобов'язанням, та що вона надавала згоду на таку зміну. Враховуючи вищевикладене, позов є обґрунтованим та підлягає задоволеню в частині визнання договору поруки припиненим. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Дані про те, що [PERSON] був допущений до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 1) виключено; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Згідно з ст. 47 ЦПК України учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Отже, Цивільним процесуальним кодексом України визначені особи, які беруть участь у справі, якими є: сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб, та учасники цивільного процесу, якими є: секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Отже, представник сторони та особа, яка надає правову допомогу є дві різні процесуальні особи. Позивачка не зверталася до суду у даній справі для того, щоб допустити [PERSON], в якості особи, яка надає правову допомогу, і суд з цього приводу не виносив ухвали, як це передбачено у ст. 56 ЦПК України. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку, що у даній справі [PERSON] приймав участь лише, як представник сторони, а тому, витрати позивача по оплаті послуг представника не можуть бути віднесені до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, а саме: витрати на правову допомогу. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати по справі в сумі 107 (сто сім) гривень 30 копійок. сплаченого судового збору. (а.с.25).

Outcome: partial