Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що її тітка [PERSON] проживала в с.Тишковичі Іваничівського району. Після смерті чоловіка [PERSON] , з яким проживала разом з 1959 р. у цивільному шлюбі, тітка перебувала під впливом сильного нервового потрясіння, потребувала підтримки та допомоги, оскільки являлася інвалідом ІІ групи. В зв'язку з тим, що вона проживала поряд з тіткою, на прохання останньої перейшла проживати до неї у будинок, доглядала до дня смерті , так як за станом здоров'я та через похилий вік потребувала сторонньої допомоги. 02.12.2008 року тітка [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла їй все належне майно, а саме: житловий будинок з господарсько- побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS], приватизовану земельну дялянку, земельний пай і грошові заощадження та інше майно. Заповіт був посвідчений в Грядівській сільській раді та зареєстрований в реєстрі за № 99. [INFO] р. [PERSON] померла. Після смерті тітки у встановлений законодавством строк вона звернулась в Іваничівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої тітки [PERSON] До поданих документів державний нотаріус потребувала додати технічний паспорт на житловий будинок, виготовивши який повторно звернулася до держнотконтори, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності по заповіту на житловий будинок, посилаючись на те, що спірний житловий будинок переданий у власність [PERSON] за договором довічного утримання. Просить договір довічного утримання скасувати з тих підстав, що фактично матеріальне забезпечення тітки з червня 2008 року і до дня смерті [INFO] р. та догляд за нею здійснювала вона, а не відповідач, якій за договором довічного утримання передавався у власність житловий будинок. Жодної з умов договору по догляду за [PERSON] відповідач не виконала. Після укладення договору в березні 2008 року і до дня смерті відповідач до тітки не навідувалася, не надавала їй матеріального забезпечення, не здійснювала догляд за нею, участі у похоронах не брала, витрат не понесла. Фактично похорон тітки вона здійснила за власний рахунок. Очевидно відповідач, скориставшись тим, що [PERSON] після смерті чоловіка перебувала під впливом нервового потрясіння, ввела її в оману та обіцяючи здійснювати за нею догляд, спонукала її до укладення договору про довічне утримання. На момент укладення договору [PERSON] була інвалідом ІІ групи, хворіла на хронічне захворювання серцево-судинною недостатністю 3 ст., дифузним кардіосклерозом. Крім того, протягом всього часу, доки вона доглядала тітку, остання жодного разу не обмовилася про те, що уклала договір довічного утримання, що свідчить про нерозуміння суті укладеного договору. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з вищевикладених підстав та просять його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що [PERSON] була психічно здоровою людиною і чітко розуміла значення своїх дій, укладаючи договір довічного утримання. Свої зобов'язання за договором вона виконала повністю, за життя відчужувач договір не оскаржувала. Представник відповідача підтримуючи заперечення довірителя послалася на те, що нервове потрясіння, яке може виникати у людини і позбавляти її можливості усвідомлювати значення своїх дій, має короткочасний характер і не може продовжуватися місяцями. Відчужувач заключив оспорюваний договір більш, ніж через три місяці після смерті чоловіка. Договір був посвідчений нотаріусом , яка засвідчила, що [PERSON] є дієздатною, розуміє значення своїх дій і добровільно бажає їх вчинити. Доказів на підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі, що відповідач ввела відчужувача в оману під час укладення договору, позивач не надала і тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок № 08796, серія АБ від 13 листопада 2000 року. ( а.с. 13) 11.03.2008 року між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір довічного утримання , згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] спірний житловий будинок, а [PERSON] зобов'язалась надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення . Даний договір був вчинений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. ( а.с. 16) 02.12.2008 року секретарем виконкому Грядівської сільської ради було посвідчено заповіт [PERSON], згідно якого спадкодавець заповів все своє майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання ( догляду) одна сторона ( відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або) доглядом довічно. Таким чином договір довічного утримання має певні особливості : 1) майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна у встановленому порядку , про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення ( утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувача ( довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Частиною 1 ст. 746 ЦК України передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з інших істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено , що коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та ( або) керувати ними ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо), для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються із урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦК України. Сторонами по справі під час попереднього судового засідання, розгляду справи по суті клопотання про призначення посмертної психіатричної експертизи заявлено не було. Виходячи з наданих позивачем доказів встановлено, що хоча [PERSON] і була інвалідом ІІ групи, однак її хвороба не була пов'язана з психічними розладами , на обліку у лікаря психіатра вона не перебувала. Із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] після смерті співмешканця [PERSON] знаходилася в пригніченому стані, почувала себе одинокою, однак повністю самостійно обслуговувала себе, виконувала домашні роботи, спілкувалася з односельцями, поводила себе адекватно, будь-яких психічних розладів не проявляла. На час укладення договору довічного утримання після смерті [PERSON] пройшло більше трьох місяців. Договір був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Нотаріус засвідчила, що договір був добровільно підписаний сторонами, перед підписанням було встановлено їх особи та дієздатність. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Правочин, здійснений під впливом обману , на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним в тому випадку , коли позивач доведе наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається що мала місце помилка. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд, враховуючи вищевикладене, з'ясувавши обставини справи та давши оцінку зібраними в справі доказами в їх сукупності дійшов висновку, що позивачем не доведено і не надано суду достатніх доказів, що [PERSON] на час укладення Договору довічного утримання від 11.03.2008 року не могла усвідомлювати значення своїх дій, підписуючи даний договір, або підписала цей договір під впливом обману. Враховуючи, що за життя [PERSON] не розірвала договору довічного утримання від 11.03.2008 року у зв'язку з неналежним виконанням набувачем умов договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України , а інші підстави для визнання оспорюваного договору позивачем не доведені, то суд приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed