Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 29 червня 1991 року по 11 лютого 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], та доньку Юлію, [INFO]. Згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2006 року, [PERSON] належить на праві приватної власності нежитлова будівля - пекарня (А-І) загальною площею 126,3 кв.м., що розташована по вул. Виконкомівській № 50-а с.Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області, та складається з : 1 - підсобного приміщення 93,0 кв.м.; 2 - 9,6 кв.м.; 3 - 24,3 кв.м.. Всього 126,3 кв.м. , що знаходиться на земельній ділянці площею 151 кв.м. Згідно листа Виконавчого комітету Кислянської сільської Ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12 травня 2011 року за №174 земельна ділянка площею 151 кв.м. по вул. Виконкомівській № 50-а с. Кислянка надана в оренду [PERSON] для обслуговування виробничого приміщення (пекарні), а договір оренди на дану земельну ділянку знаходиться в стадії оформлення, орендна плата буде сплачуватися після укладення тимчасового договору оренди. Вищевказаним приміщення [PERSON] користується одноособово. Крім того, сторонами в період шлюбу було придбано: 16.03.1996 року автомобіль марки ВАЗ 21063 легковий -седан світло-коричневого кольору, двигун №1360959, № кузова ХТА2106302440749, № шасі VIN код ХТА2106302440749. Згідно довідки МРЕВ від 21.04.2011 року автомобіль зареєстровано за [PERSON]; автомобіль КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), д.-336068, ш.- 0605320031981688, причеп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), Ш.-8527АІ0006245. [PERSON] перереєстрував 10.06.2008 року транспортні засоби – автомобіль КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ та причіп-самоскид-Е ГБК-8527 державний номер АЕ 94ХТ на ім'я його батька- Бур'ян [PERSON], тобто розпорядився майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності , без згоди позивача. 01 червня 2011 року [PERSON] уклав договір дарування, яким передав у власність своєму онукові, який є сином позивача та відповідача- Бур'ян [PERSON] автомобіль КАМАЗ-55102, державний номер АЕ 4807СІ та причеп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ . Позивач вважає, що вказані договори підлягають визнанню недійсними на підставі ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, як укладені з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам суспільства. Згідно довідки №148 від 21.04.2011 року, виданої виконкомом Кислянської сільської Ради Синельниківського району Дніпропетровської області, [PERSON] має у приватній власності земельний пай площею 6,19 га . Добровільно розділити майно подружжя [PERSON] не бажає. Позивач просить визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобілю КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причіп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2008 року; - визнати недійсним договір дарування автомобіля КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причіп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), укладений між [PERSON] та [PERSON]; -визнати КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причіп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; - визнати за нею право власності на ? частину автомобіля КАМАЗ-55102, державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причіп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений); -визнати за нею право власності та виділити в натурі 1/2 частину нежитлової будівлі (пекарні) площею 150 кв.м., що розташована по вул. Виконкомівська № 50-а с.Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області; - визнати за нею право власності та виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки (паю) площею 6,19 га, розташованого на землях с. Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області. - визнати за нею право власності на автомобіль марки ВАЗ 21063 легковий -седан-В світло-коричневого кольору, двигун № [NUMBER], № кузова ХТА2106302440749, № шасі VIN код ХТА2106302440749; В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги про визнання за позивачем права власності та виділ в натурі ? частини нежитлової будівлі (пекарні), визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілю КАМАЗ-55102, державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причепа-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2008 року; визнання недійсним договору дарування автомобіля КАМАЗ-55102 та причепа-самоскид-Е ГБК-8527, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнання автомобіля КАМАЗ-55102 та причепу-самоскид-Е ГБК-8527 майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля КАМАЗ-55102, причепа-самоскид-Е ГБК-8527; визнання право власності та виділ в натурі 1/2 частини земельної ділянки (паю) площею 6,19 га, розташованого на землях с.Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області. Позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на автомобіль марки ВАЗ 21063 змінили та просили визнати за позивачем право власності на ? частину вказаного автомобіля. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечують проти визнання за позивачем права власності на ? частину нежитлової будівлі (пекарні) площею 150 кв.м., що розташована по вул. Виконкомівська № 50-а с.Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області, та виділу ? частини в натурі, а також визнали позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21063. Проти інших позовних вимог заперечували. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з’явилися , але надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечують. Треті особи- Комунальне підприємство “Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області”, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Виконавчий комітет Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області в судове засідання не з’явилися, але надали заяви про розгляд справи у відсутності представників. Питання про вирішення позову залишають на розгляд суду. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з’ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб згідно зі ст1 ЦПК України, суд, встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 червня 1991 року по 03 грудня 2009 року. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ст. 70 СК України). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Згідно довідки КП “Синельниківське МБТІ” №31 від 07.02.2011 року [PERSON] на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.06.2006 року на праві власності належить нежитлова будівля (пекарня), розташована в с.Кислянка по вул..Виконкомівська, 50-а. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №2384-13 від 29.11.2013 року можливий один оптимальний варіант розподілу нежитлової будівлі пекарні на дві рівні частини (по ? частині кожному співвласнику), і без необхідності у розрахунку грошової компенсації. В судовому засіданні позивач просила виділити їй ? частину нежитлової будівлі (пекарні), яка складається з приміщення 1 – площею 46,5 кв.м. (після перепланування), та частини приміщення 3 площею 16,95 кв.м. (після перепланування) . Відповідач також просив виділити йому в користування вказану частину нежитлової будівлі (пекарні). Згоден був виконати всі роботи, пов’язані з переобладнання нежитлової будівлі (пекарні). Крім того, позивач просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки - паю площею 6,19 га, розташованого на землях с. Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області, та виділити їй в натурі ? частину вказаної земельної ділянки. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Факт належності відповідачеві спірної земельної ділянки позивачем не доведений та не підтверджений відповідачем у судовому засіданні, документів, підтверджуючих право власності на вказану земельну ділянку суду не надано, клопотання позивача про їх витребування в порядку забезпечення доказів у зв’язку з неналежним оформленням заяви та несплатою судового збору судом не розглядалося. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про визнання автомобіля КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), та причепа-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), спільним майном подружжя, визнання за позивачем права власності на ? частину вказаних транспортних засобів, та визнання за позивачем права власності на автомобіль [NUMBER], суд приходить до наступного. В судовому засіданні було встановлено та визнано сторонами, що спірні транспортні засоби, а саме КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), причеп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), ВАЗ 21063 номерний знак [NUMBER] були придбані сторонами в період шлюбу у 2004, 2006 та 1996 роках відповідно, а тому спірні правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються як Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року та Цивільним кодексом України 1963 року, так і Сімейним кодексом України та діючим ЦК України в редакції 2004 року. Згідно довідки Новомосковського ВРЕВ підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області №2872 від 22.02.2011 року на а.с.48-53 транспортні засоби: КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), та причеп-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений) 10.06.2008 року були зняті [PERSON] з реєстрації та в цей же день зареєстровані за [PERSON] на підставі біржової угоди №814361 та біржової угоди №814362. Автомобіль ВАЗ 21063 номерний знак [NUMBER] з 16.03.1996 року зареєстрований за [PERSON] Згідно довідки Новомосковського ВРЕВ підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області №14/8РЕР-373 від 09.06.2011 року на а.с.105-106 транспортні засоби: КАМАЗ-55102 державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий) та причеп-самоскид-Е ГБК-8527 державний номер АЕ 0294ХТ (зелений) зареєстровані 02.06.2011 року на підставі договору-дарування від 01.06.2011 року за [PERSON], який є сином подружжя та мешкає разом з батьком [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, зміст правочину, під яким у відповідності до ст. 628 ЦК України розуміються умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ж до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ст. 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Аналізуючи положення вищезазначених норм закону, суд враховує, що право продажу не відноситься до предмету договору, і відповідно до змісту правочину, а визначає сторону цього договору -продавця, тому лише з підстав відсутності у відповідача [PERSON] права продажу вказаного майна договір купівлі-продажу не може визнаватися недійсним, бо відноситься до передбачених ст. 388 ЦК України підстав подання віндикаційного позову, а інші умови оспорюваного правочину позивач під сумнів не ставив. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договорів купівлі-продажу автомобіля КАМАЗ-55102 , державний номер АЕ 4807СІ (оранжевий), та причепа-самоскид-Е ГБК-8527, державний номер АЕ 0294ХТ (зелений), укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] в послідуючому отримав спірні транспортні засоби на підставі договору дарування і є добросовісним набувачем. Добросовісне придбання, згідно із ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові лише шляхом задоволення індикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що віндикаційний позов позивачем заявлений не був, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також судом було встановлено та не заперечувалося сторонами, що автомобіль [NUMBER] був придбаний подружжям під час перебування у шлюбу та 16.03.1996 року зареєстрований за [PERSON], особистою власністю одного з подружжя не визнавався, а тому вважається спільним сумісним майном подружжя. Статтею 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до частини першої цієї статті розмір частки міг бути збільшений з урахуванням інтересів дітей, які заслуговували на увагу. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя», зокрема неподільної речі, суд застосовує положення ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля [NUMBER] підлягають задоволенню у відповідності до ст..28 КпШС України та ст..70 СК України, якими передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, та вважає необхідним залишити вказаний транспортний засіб у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на встановлені обставини у справі та зазначені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial