Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-28 00:00:00

14 вересня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області та просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивачка посилається на те, що вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від вказаного шлюбу [INFO] народилася донька [PERSON]. 7 квітня 1998 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Вона була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки відповідач [PERSON] від виконання батьківських обов'язків ухиляється, а саме: не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться ї здоров'ям та вихованням, також матеріально доньку не утримує. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, та позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO]. Відповідач [PERSON] та його представник просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що позивачка приховувала весь час місце проживання доньки [PERSON], тому відповідач [PERSON] був позбавлений права на належне виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки. Представник третьої особи Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області пояснив, що 15 лютого 2012 року був прийнятий висновок органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітньої [PERSON], [INFO], за умови, що батько виявив бажання спілкуватися з дитиною, однак враховуючи те, що з моменту прийняття вказаного висновку відповідач [PERSON] не здійснив жодної дії щодо зустрічі з дитиною, він вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним. Прокурор прокуратури Київського району м. Одеси вважав доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні була допитана неповнолітня [PERSON], яка пояснила, що вона вважає своїм батьком [PERSON], а відповідача по справі [PERSON] вона не знає, він з нею не спілкується та матеріальної допомоги не надає, свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що дійсно [PERSON] з неповнолітньою [PERSON] не спілкується, та те, що [PERSON] завжди проживала за зареєстрованою адресою і місце проживання не змінювала, як батька неповнолітньої [PERSON] вони знають тільки [PERSON], який є чоловіком позивачки. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], представника позивачки, відповідача [PERSON] та його представника, неповнолітню [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON]. 7 квітня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 272. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів - задоволено частково. Зменшено розмір стягнення аліментів з позивача, [PERSON], [INFO], на користь відповідача, [PERSON], щомісячно у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів на утримання дитини, доньки - [PERSON], [INFO], до її повноліття, тобто до [INFO]. Допущено негайне виконання рішення суду у межах платежу за один місяць. Відкликано з ДВС виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів. Станом на 31 січня 2013 року встановлено відсутність заборгованості по аліментам боржника [PERSON], що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам, затвердженого Начальником другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 15 лютого 2013 року. Відповідно до висновку Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області № 1/25/01-536 від 15 лютого 2012 року орган опіки та піклування дійшов висновку про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] мешканця [ADDRESS], по відношенню неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Як вбачається з висновку Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області № 1/25/01-554 від 16 лютого 2012 року орган опіки та піклування вирішив встановити такий порядок спілкування батька [PERSON] з неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], яка мешкає: в [ADDRESS]: батько [PERSON] може безперешкодно спілкуватися з неповнолітньою донькою [PERSON] в телефонному режимі та особисто. Однак у судових дебатах представник Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області вважав, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, будь-яких дій по спілкуванню з дитиною не здійснив, у зв'язку з чим вважав за доцільне позбавлення батьківських прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року за № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків з незалежних від неї причин. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] практично одразу ж після розірвання шлюбу у 1998 році з [PERSON] припинив без поважних причини приймати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дитиною. Судом не приймаються до уваги твердження відповідача, що така поведінка до своєї дитини обумовлена необізнаністю щодо місця проживання дитини. Відповідачем в якості доказів розшуку своєї дитини представлені адресні довідки щодо місця проживання [PERSON] (матері [PERSON]), однак суд вважає за необхідне зазначити, що інформація, викладена в даних довідках стосується періоду 2002-2004 року, після 2004 року відповідачем не представлено жодного доказу наміру розшукати свою дитину. Також відповідач у судовому засіданні підтвердив, що він не звертався до будь-якого органу для вирішення питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, якщо на його думку таке і існувало, або встановлення її місця знаходження. Навіть після звернення у 2011 році до органу опіки та піклування, а й згодом до суду для вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав, відповідачем не здійснено жодної дії, направленої на встановлення контакту або спілкування з дитиною. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування пояснив, що підставою для прийняття висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав, в першу чергу була висловлена позиція батьком щодо бажання спілкування з дитиною. Однак, після цього [PERSON] до них не звертався щодо вирішення питання про встановлення порядку побачень та спілкування з дитиною, якщо на його думку йому створювалися перешкоди у вільному спілкуванні з дитиною. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 рік), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і , в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У судовому засіданні 2 жовтня 2013 року без присутності батьків була вислухана неповнолітня [PERSON], після чого судом було запропоновано відповідачу [PERSON] звернутися до суду для отримання копії технічної фіксації для можливості прослухати ставлення своєї дитини до виниклої ситуації, однак відповідач [PERSON] до суду не звертався, що на думку суду свідчить про байдуже та безвідповідальне ставлення до своєї дитини. Також відповідач у судових засіданнях постійно наголошував, що він виконував свої батьківські обов'язки шляхом виплати аліментів, однак суд вважає за необхідне зазначити, що у розумінні ч. 2 ст. 166 СК України обов'язок щодо сплати аліментів покладається й на особу, яка позбавлена батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved