Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Донецької обласної організації профспілки працівників зв'язку дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та до первинного профспілкового комітету центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про встановлення права, відсутність права, визнання недійсним рішення профспілкового комітету центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», що оформлено протоколом № 200 від 28 січня 2010 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 5 листопада 2008 року вона була прийнята на роботу оператором поштового зв'язку у відділення поштового зв'язку № 5 у м. Авдіївка центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». З 14.09.2009 їй було надано чергову відпустку строком 24 календарних дні, а строк виходу на роботу припав на 08.10.2009. На період її відпустки припали настановні заняття в університеті з 26.09.2009 по 10.10.2009, і тому відповідач на підставі п. 4 ч. 2 ст. 80 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) повинен був перенести на інший час кілька днів відпустки. 01.10.2009 позивач надала начальнику поштового відділення довідку-виклик на сесію, яку 05.10.2009 їй повернули без зазначення причин. 06.10.2009 позивач прибула до керівництва центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та надала письмову заяву, до якої додала оригінал довідки-виклику на сесію. Проте, у порушення її конституційних прав 28.01.2010 було прийнято наказ № 15/к, яким позивача звільнено з роботи за прогули, а сприяв цьому профспілковий комітет, який своїм рішенням, оформленим протоколом № 200 від 28.01.2010 постановив звільнити її за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 13.07.2010 у справі № 2-308/2010, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області, було визнано незаконним наказ № 29/к від 28.01.2010 (виклик на роботу). Отже, рішенням суду встановлено незаконність всіх дій відповідача, вчинених 28.01.2010. Позивач 06.12.2012 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила скасувати рішення, оформлене протоколом № 200 від 28.01.2010, проте, 19.12.2012 вона отримала лист про відмову у задоволенні її вимог. Зазначає, що у відповідача було відсутнє право на проведення 28.01.2010 засідання, а рішення, прийняте за його наслідками, не надає згоду на її звільнення, а звільняє її з роботи, що свідчить про перевищення профспілкою своїх повноважень. Крім того, позивач не є членом профспілки. Також вказує, що начальником центру Дунаєвою М.М., членом профкому Мусієнко Л.І. та громадянином [PERSON] було умисно поширено недостовірну інформацію відносно позивача на засіданні профкому 28.01.2013, яка була зафіксована у протоколі № 200 від 28.01.2013. Недостовірні відомості, викладені у протоколі, також є підставою для його недійсності. Посилаючись на вимоги Конституції України, КЗпП України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законів України «Про відпустки», «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» позивач просила: встановити право та визнати отримання підприємством довідки-виклику на сесію (вищого навчального закладу) робітника підприємства для участі в лабораторно-екзаменаційній сесії законною підставою підприємству обов'язкового надати такому робітнику оплачувану відпустку у зв'язку з навчанням в строк, визначений довідкою-викликом; визнати відсутність прав та обов'язку у профспілкового комітету центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» проводити засідання 28.01.2010 з питання розгляду клопотання адміністрації центру поштового зв'язку № 9 про надання згоди на звільнення [PERSON]; визнати недійсним засідання 28.01.2010 профспілкового комітету центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта»; визнати недостовірним та недійсним рішення профспілкового комітету центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта», що оформлено протоколом № 200 від 28.01.2013. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову та доповнення до заперечень, в яких вказав, що питання щодо визнання довідки-виклику на сесію обов'язковим для надання [PERSON] оплачуваної відпустки у зв'язку із знаходженням її на сесії з 26 вересня по 10 жовтня 2009 року вже було предметом розгляду судом. Згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року по справі № 22ц-4396-2012 [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову до УДППЗ «Укрпошта» про визнання дій роботодавця щодо визначення строку відпустки неправомірними. Судом було встановлено, що [PERSON] не були дотримані вимоги ч. 4 ст. 80 КЗпП України і ст. 12 Закону України «Про відпустки» щодо перебування її у додатковій відпустці у зв'язку з навчанням. Також вказав, що на підставі вимог КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профком мав право на проведення засідання з питань розгляду клопотання адміністрації ЦПЗ № 9 щодо надання згоди на звільнення [PERSON] На момент проведення засідання 28.01.2010 [PERSON] була членом профспілки, що підтверджується її заявою від 04.11.2008. Для надання згоди на звільнення [PERSON] профкому було надано достатньо інформації, як в усній, так і в письмовій формі. Ст. 43 КЗпП України не встановлює для профспілок терміну розгляду подання власника, а обмежує термін розгляду, і тому проведення засідання саме 28.01.2010 не може розглядатись як порушення законодавства. В питаннях звільнення працівника профспілкова організація не вирішує спір між працівником та роботодавцем по суті. Рішення профкому є елементом підстав для звільнення. Будь-які вимоги до порядку прийняття рішення чи до його змісту є втручанням у статутну діяльність профорганізації. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 вказав, що судам не підвідомчі скарги на акті і дії об'єднань громадян, які відповідно до закону, статуту (положення) належать до їх внутріорганізаційної діяльності або їх виключної компетенції. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Відповідач - Донецька обласна організація профспілки працівників зв'язку дирекції УДППЗ «Укрпошта» зареєстрована як юридична особа 30.03.2000, включена до ЄДРПОУ за кодом 25706965, що підтверджується довідкою Головного управління статистики у Донецькій області серії АА № 545373 від 04.05.2012, свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 432677, копії яких наявні в матеріалах справи (арк. справи 33, 34). 19.01.2010 адміністрація ЦПЗ № 9 надала до профкому клопотання вих. № 7/32-169 про дачу згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважної причини), оскільки вона була відсутня на роботі з 26.12.2009 по 31.12.2009 (арк. справи 21). 28.01.2010 було проведено розширене засідання профспілкового комітету та адміністрації, за наслідками якого складено протокол № 200, на якому були присутні члени профкому Негматуліна Т.С., Мусієнко Л.І., Петрова В.А., Салахідінова О.М., Бабченко І.М., Коваль Г.А., Матросова В.Д., члени ревізійної комісії профкому Москвінова О.Д., Чернятіна Л.І., та представники адміністрації Дунаєва М.Н. (начальник ЦПЗ № 9) та Пахманов Є.В. (юрисконсульт). Повісткою дня було здійснення розгляду клопотання адміністрації ЦПЗ № 9 про дачу згоди на звільнення оператора ОПС Авдіївка-5 [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. За наслідками голосування було прийнято рішення про звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули (арк. справи 22- 23). На вказаному засіданні також була присутня [PERSON], що підтверджується її розпискою (арк. справи 24). Наказом № 15/к від 28.01.2010 [PERSON] була звільнена з роботи за прогули, які мали місце з 26.12.2009 по 31.12.2009. [PERSON] звернулась до профспілкового комітету із заявою від 06.12.2012, в якій просила скасувати рішення профспілкового комітету Центру поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта», що оформлено протоколом № 200 від 28.01.2010. За наслідками розгляду заяви [PERSON] від 06.12.2012 на розширеному засіданні профспілкового комітету та адміністрації Центру поштового зв'язку № 9 від 18.12.2012 було вирішено у зверненні [PERSON] відмовити (арк. справи 27- 28). Про результат розгляду заяви [PERSON] було повідомлено письмово (арк. справи 29). Як вбачається з матеріалів справи, правомірність прийняття наказу № 15/к від 28.01.2010 про звільнення [PERSON], а також правомірність дій УДППЗ «Укрпошта» щодо його прийняття були предметом розгляду судом. Так, рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 27.02.2012 у справі № 2-501/3/12 було частково задоволено позов [PERSON] до УДППЗ «Укрпошта», внаслідок чого визнано неправомірними дії УДППЗ «Укрпошта» в особі Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» щодо звільнення з роботи оператора поштового зв'язку відділення № 5 міста Авдіївка Центрального поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» [PERSON], [PERSON] поновлено на роботі, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення [PERSON] № 15/к від 28.01.2010, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в загальному розмірі 6 471,07 гривень. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012 було скасовано рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 27.02.2012, а у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Вказаним рішенням встановлені наступні факти та обставини. Згідно із наказом №170/к від 4 листопада 2008 року позивачка була прийнята на роботу оператором поштового зв'язку з 5 листопада 2008 року. Наказом №15к від 28 січня 2010 року вона була звільнена з займаної посади з 28 січня 2010 року за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогули, які мали місце з 26 грудня 2009 року по 31 грудня 2009 року. 28 січня 2010 року профспілковий комітет дав згоду на звільнення позивачки з роботи за поданням адміністрації за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул, який мав місце з 26 грудня по 31 грудня 2009 року. Позивачка була присутня на засідання профспілкового комітету, про що свідчить її особиста заява від 28 січня 2010 року. В особовій карточці позивачки зазначено, що в період з 14 вересня 2009 року по 7 жовтня 2009 року, згідно із наказом №821/к від 3 вересня 2009 року, позивачці була надана щорічна відпустка. Сесія у позивачки була з 26 вересня 2009 року по 10 жовтня 2009 року, тобто у період щорічної відпустки. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції було встановлено, що позивачка вважала, що їй, як студентці 2 курсу Донецького національного університету з заочною формою навчання, надається додаткова оплачувана відпустка - 30 календарних днів, а оскільки вона в повній мірі її не використала, то просила керівництво надати їй невикористані дні відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року. Згідно із доповідною запискою в.о. начальника ВПЗ Лепихової І.В. позивачка прийшла на роботу і повідомила її про те, що у період з 21 грудня 2009 року по 25 грудня 2009 року вона знаходилась на лікарняному, і з 26 грудня 2009 року на роботу не вийде. 10 грудня 2009 року позивачка звернулась до керівництва з заявою про надання їй оплачуваної відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року у зв'язку з тим, що вона до кінця не відбула щорічну відпустку. 16 грудня 2009 року позивачці була направлена письмова відповідь на її заяву, згідно із якою їй було відмовлено у наданні оплачуваної відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року з тих підстав, що з 14 вересня 2009 року по 7 жовтня 2009 року їй була надана відпустка і гроші виплачені у повному обсязі. У своїй заяві від 18 грудня 2009 року на адресу керівництва позивачка вказує, що 17 грудня 2009 року вона отримала лист про відмову у наданні їй відпустки з 21 по 31 грудня 2009 року і просила переглянути вказане рішення, одночасно повідомивши про те, що її бажання скористатись відпусткою саме у ці дні залишається в силі та з 21 по 31 грудня 2009 року вона буде знаходитись в оплачуваній відпустці. У період з 26 грудня по 31 грудня 2009 року позивачка не вийшла на роботу. Згідно із Актом від 11 січня 2010 року позивачка відмовилась дати письмові пояснення щодо відсутності її на роботі у ці дні. Питання щодо перенесення відпустки на іншій період у зв'язку із знаходженням позивачки на сесії з 26 вересня по 10 жовтня 2009 року було предметом розгляду судових інстанцій. Згідно із рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 24 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2011 року, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про визнання дій роботодавця щодо визначення строку відпустки неправомірними. Під час розгляду цієї справи судовими інстанціями було встановлено, що [PERSON] не зверталась до відповідача з заявою про надання їй додаткової відпустки у зв'язку із навчанням у період з 26 вересня по 10 жовтня 2010 року, не зверталась до адміністрації з заявою про перенесення щорічної відпустки на час якої припала додаткова відпустка у зв'язку із навчанням, а тому невихід її на роботу після закінчення щорічної відпустки з 11 жовтня по 22 жовтня 2011 року було розцінено адміністрацією підприємства як прогул і наказом №444/к від 29 жовтня 2009 року за це їй була оголошена догана. Таким чином, судовим рішенням було встановлено, що позивачкою не були дотримані вимоги частини 4 статті 80 КЗпП України і статті 12 Закону України «Про відпустки» щодо перебування її у додатковій відпустці у зв'язку із навчанням у період з 26 вересня по 10 жовтня 2009 року. Однак, в своїй заяві від 10 грудня про надання їй відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року [PERSON] знову просить надати їй оплачувану відпустку у зв'язку з тим, що вона «до кінця не відбула щорічну відпустку» і при цьому не зазначає з яких причин вона не відбула відпустку. Лише при розгляді справи в апеляційній інстанції позивачка пояснила, що вона вважала, що їй, як студентці 2 курсу Донецького національного університету з заочною формою навчання, надається додаткова оплачувана відпустка - 30 календарних днів, а оскільки вона в повній мірі її не використала, то просила керівництво надати їй невикористані дні відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року. Оскільки, в заяві позивачки про надання їй відпустки з 21 грудня по 31 грудня 2009 року нею не зазначено з яких підстав вона просить надати їй відпустку і чому саме у зазначений період, то це питання у відповідності із вимогами статті 12 Закону України «Про відпустки» та статті 80 КЗпП України повинно було бути узгоджено сторонами. Аналіз заяв з цього питання, написаних позивачкою і відповідь відповідача на її заяву від 10 грудня 2009 року свідчить про те, що робітник і роботодавець не дійшли згоди щодо надання позивачці, нібито невикористаної відпустки. Виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що у період з 26 грудня по 31 грудня 2009 року позивачка не вийшла на роботу без поважних причин, тобто допустила прогул, а тому у відповідача були підстави для звільнення [PERSON] з роботи за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Отже, рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012 є таким, що набрало законної сили. Відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Таким чином, вищевказані обставини та факти, встановлені рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012 не підлягають доказуванню в межах даної справи, а також не можуть оспорюватись сторонами. Перша позовна вимога [PERSON] про встановлення права та визнання отримання підприємством довідки-виклику на сесію (вищого навчального закладу) робітника підприємства для участі в лабораторно-екзаменаційній сесії законною підставою підприємству обов'язкового надати такому робітнику оплачувану відпустку у зв'язку з навчанням в строк, визначений довідкою-викликом носить загальний характер. Однак, з урахуванням змісту позовної заяви, а також встановлених Апеляційним судом Донецької області обставин з цього питання, суд вважає, що ці вимоги стосуються саме спору в частині надання адміністрацією Центру поштового зв'язку № 9 Донецької обласної дирекції УДППЗ «Укрпошта», в якому працювала [PERSON], додаткової відпустки у зв'язку із її навчанням у період з 26 вересня 2009 року по 10 жовтня 2009 року. Проте, відповідних позовних вимог саме до Центру поштового зв'язку № 9 Донецької обласної дирекції УДППЗ «Укрпошта» позивач не заявляє, а пред'являє дані позовні вимоги до профспілкового комітету, який не має відповідних повноважень для вирішення питань, пов'язаних із наданням відпустки у зв'язку із навчанням. З урахуванням встановлених судовим рішень обставин, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про встановлення права та визнання отримання підприємством довідки-виклику на сесію (вищого навчального закладу) робітника підприємства для участі в лабораторно-екзаменаційній сесії законною підставою підприємству обов'язкового надати такому робітнику оплачувану відпустку у зв'язку з навчанням в строк, визначений довідкою-викликом. Суд зазначає, що питання надання оплачуваної відпустки у зв'язку з навчанням врегульовано вимогами Закону України «Про відпустки». Апеляційним судом Донецької області аналізувались положення вказаного Закону та конкретні обставини надання позивачу такої відпустки, а також можливості перенесення терміну основної відпустки на інший період, щодо чого сторонами не було досягнуто згоди. Що стосується інших позовних вимог [PERSON], то суд також вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке. Як встановлено вимогами ст. 43 КЗпП України, Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Суд не приймає посилання позивача на ту обставину, що вона не була членом профспілки. Так, відповідно до заяви від 04.11.2008 [PERSON] поставлена на облік первинної профспілкової організації Макіївського ЦПЗ № 9, що підтверджується протоколом засідання профспілкового комітету від 04.11.2008 № 156 (арк. справи 19- 20). З профспілкового обліку [PERSON] була знята 28.01.2010 після проведення розширеного засідання з питання розгляду клопотання про звільнення [PERSON] (арк. справи 25). Отже, на час проведення засідання профкому 28.01.2010 з питання розгляду клопотання адміністрації про звільнення [PERSON] позивач була членом профспілки. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що профспілковим комітетом були дотримані умови ст. 43 КЗпП України щодо строку розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, а також щодо присутності позивача на засіданні профкому. Суд зазначає, що ст. 43 КЗпП України не пов'язує право власника на звільнення працівника з оцінкою правильності мотивування профспілковим органом у згоди на звільнення, а лише вимагає, щоб така згода профспілкового органу мала обґрунтування. Тому, виходячи із зазначених норм закону, суд не повинен оцінювати законність та правильність обґрунтування згоди профспілкового органу, і відповідно не повинен розглядати по суті доводи позивача щодо неправильності обґрунтування рішення профспілкового органу. Як вбачається з протоколу засідання профкому від 28.01.2010 № 200, він містить обґрунтування такої згоди, зокрема, з вказаного питання були заслухані члени профкому, представники адміністрації підприємства, в якому працювала позивач, а рішення про надання згоди прийнято за наслідками одностайного голосування. Крім того, у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації. З протоколу засідання профкому від 28.01.2010 № 200 вбачається, що відповідачем були додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів. Згода надавалась профкомом на прохання службової особи, що наділена правом прийняття і звільнення, а саме - за письмовим клопотанням начальника Центра поштового зв'язку № 9 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» Дунаєвої М.Н. Згода профкому на звільнення позивача здійснена з підстав, про які зазначалось у цьому клопотанні, а потім - і в наказі про звільнення, а саме: з підстав п. 4 ст. 40 КзПП України за прогули, які мали місце з 26.12.2009 по 31.12.2009. Зазначені вище обставини також були підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні. За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач мав правові підстави для проведення засідання та прийняття за його наслідками рішення щодо надання згоди на звільнення [PERSON] Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що відповідач не мав права проводити засідання саме 28.01.2010, оскільки рішенням Авдіївського міського суду Донецької області у справі № 2-308/2010 було визнано незаконним виклик позивача на роботу та зобов'язання приступити до роботи у цей день, оскільки законодавством не ставиться у залежність визначення часу проведення засідання профспілковим комітетом від часу виклику позивача на роботу. Суд зазначає, що рішення суду, на яке посилається позивач, стосується визнання незаконним та скасування наказу УДППЗ «Укрпошта» від 28.01.2010 № 29/к, згідно з яким позивач мала приступити до роботи оператора ВПЗ Авдіївка-5 з 28.01.2010. Під час судового розгляду судом аналізувались саме обставини прийняття вказаного наказу, а не обставини, пов'язані із можливістю проведення засідання профспілковим комітетом. Також судом не береться до уваги посилання позивача про перевищення повноважень профспілковим комітетом, оскільки у протоколі № 200 від 28.01.2010 прийнято рішення про звільнення позивача, а не про надання згоди на звільнення. Суд зазначає, що позивача було звільнено з роботи саме наказом адміністрації підприємства, в якому позивач працювала, щодо правомірності якого наявне судове рішення. Формулювання висновку у протоколі засідання профкому № 200 від 28.01.2010 як «ПОСТАНОВИЛИ: звільнити оператора ОПЗ Авдіївка-5 [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули» не підміняє повноважень адміністрації підприємства щодо прийняття наказу про звільнення позивача, а також не свідчить про перевищення повноважень профкомом, оскільки за змістом протоколу вбачається, що розглядалось саме питання про надання згоди на звільнення позивача. Суд зазначає, що пояснення позивача є формальним підходом до тлумачення змісту цього протоколу, а тому не можуть бути визнані судом обґрунтованими. Що стосується посилання позивача на недостовірність відомостей, викладених у протоколі № 200 від 28.01.2010, то, як зазначалось судом вище, суд не повинен оцінювати законність та правильність обґрунтування згоди профспілкового органу, і відповідно не повинен розглядати по суті доводи позивача щодо неправильності обґрунтування рішення профспілкового органу. Крім того, суд зауважує, що даним протоколом зафіксовано зміст виступів учасників засідання, які фактично є їх оцінними судженнями, а тому не підлягають оцінці судом у частині доведення їх правдивості. Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні її позову у повному обсязі. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного, ст. 43 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями),

Outcome: dismissed