Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

В травні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 28.12.2012 року він придбав у [PERSON] однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 37,7 кв. м., за договором купівлі-продажу від 28.12.2012 року посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим № 6208. На дату вчинення правочину, квартиру було оглянуто та недоліків щодо цільового її використання не виявлено. Під час намагання потратити до квартири у січні 2013 року, з'ясувалося, що у квартирі проживають інші особи, а саме: [PERSON] та [PERSON], про що, на його думку, було відомо відповідачу. Крім того, речі які [PERSON] зобов'язалася вивезти до 10 січня 2013 року належали іншим особам та залишилися у квартирі, ключі від якої відповідачка йому не передала. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсним внаслідок омани договір купівлі - продажу від 28.12.2012 року укладений між ним, [PERSON], і [PERSON] та стягнути на його користь сплачену за недійсним договором суму у розмірі 75712,00 грн. і судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала посилаючись на їх безпідставність. Треті особи [PERSON], [PERSON] та їх представник вважали позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінив всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, 28.12.2012 року [PERSON] придбав у [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,7 кв. м., за договором купівлі-продажу від 28.12.2012 року посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим № 6208. На дату вчинення правочину квартиру було оглянуто та недоліків щодо цільового її використання не виявлено, що підтверджено сторонами у п.6 вказаного договору. До вказаних подій, квартира належала на праві власності [PERSON], який 17.12.2012 року в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 13.12.2012 року згідно з розпорядженням № 1733-р від 13.12.2012 р., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.12.2012 року. 25.12.2012 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25.12.2012 року посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1872. Відповідно до п. 1.4. цього договору, на момент його підписання, квартиру звільнено від власних речей Продавця, згідно довідки № 3823 від 20 грудня 2012 року, виданої ТОВ ЖЕК «Забота» за вказаною адресою ніхто не зареєстрований, відсутні судові спори відносно цього житла і воно вільно від будь - яких майнових прав і претензій третіх осіб, про що продавець [PERSON] стверджує та гарантує відповідно до п. 3.1 зазначеного договору. [PERSON] сплатила [PERSON] за придбану нерухомість суму еквівалентну 20000 доларів США, що підтверджується розпискою останнього від 25.12.2012 року та банківською квитанцією від 25.12.2012 року за № 147302202 про зарахування коштів у сумі 151867,00 грн. на особистий рахунок [PERSON] Як вбачається з вищевказаного договору купівлі - продажу, квартира що є предметом цього договору, належала [PERSON] на праві особистої власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 13.12.2012 року згідно з розпорядженням № 1733-р від 13.12.2012 р., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.12.2012 року, в якому він вказаний єдиним його власником. Також судом встановлено, що на час приватизації житла та отримання свідоцтва про право власності, на даній житловій площі був зареєстрований тільки [PERSON] Третіх осіб [PERSON] та [PERSON] на підставі заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.09.2012 року, визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири та знято з реєстрації. Це заочне рішення скасовано ухвалою цього ж суду тільки 11.03.2013 року і на підставі рішення суду від 30.04.2013 року відновлено право користування [PERSON] та [PERSON] спірною житловою площею, тобто понад чотири місяця після укладання обох договорів купівлі - продажу житла. Законність договору купівлі - продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] сторони правочину або треті особи не оспорюють. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] , які надавали ріелторські послуги [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що спірна квартира неодноразово оглядалася багатьма потенціальними покупцями у різні часи доби, у тому числі [PERSON], а потім представником [PERSON] Квартира знаходилася у непридатному для проживання стані, був наявний великий борг за комунальні послуги у зв'язку з чим було відсутнє електро- та газопостачання, речі які знаходилася у квартирі не були придатні для використання більш були схожі на «хлам», квартира була вільна від мешканців та їх особистих речей. Ключі від квартири [PERSON] передала особисто [PERSON] в нотаріальній конторі після підписання угоди. Таким чином, не знайшли свого підтвердження посилання позивача та третіх осіб, про те, що [PERSON] на момент придбання спірної квартири у [PERSON] та на час укладання договору купівлі - продажу житла з [PERSON] було відомо про наявність інших осіб, які мешкають за даною адресою та умисний факт приховання цього. Навпаки, доводи позивача спростовуються письмовими доказами, а саме: Свідоцтвом про право власності на житло на ім'я [PERSON], виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 13.12.2012 року згідно з розпорядженням № 1733-р від 13.12.2012 р., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.12.2012 року; довідкою № 3823 від 20 грудня 2012 року, виданою ТОВ ЖЕК «Забота» про те, що на час укладання договору купівлі - продажу спірної квартири за вказаною адресою ніхто не був зареєстрований; та самими нотаріальними договорами купівлі - продажу житла. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» особами, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач, який на думку суду не надав такі докази. Із п.п. 7, 8 договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сторони у справі домовилися про те, що квартира буде звільнена від речей та передані ключі від неї до 10 січня 2013 року, що підтверджує той факт, що позивачу було відомо про наявність речей у квартирі та оговорений строк їх звільнення. Пункт 7 та 20 зазначеної постанови Пленуму ВСУ вказують на те, що виконання або невиконання сторонами обов'язків, які випливають з угоди, мають значення тільки для визначення наслідків її недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Обман у відношенні мотивів угоди не має суттєвого значення та не є обманом у відношенні якості речі, неможливості її використання або виникнення труднощів в її використані, які виникли після виконання хоча б одною з сторін зобов'язань. А тому той факт, що у квартирі залишилися непотрібні речі та після укладання спірного договору купівлі - продажу квартири треті особи ймовірно перешкоджають у її користуванні не є навмисним обманом з боку відподачки відносно обставин правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що цей договір купівлі-продажу квартири вчинений ним внаслідок обману з боку відповідачки є необґрунтованими та такими, що не відповідають закону, а тому не має підстав для визнання цього правочину недійсним у порядку ст. 230 ЦК України, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права у іншій спосіб.

Outcome: dismissed