Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував. Позивачка, її представник на задоволенні позову наполягали, доводи позову підтримали. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу від 02.07.1984р. 2/5 частин житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS]; копія експлікації земельної ділянки, на якій розташована спірна нерухомість; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 27.01.2012р. № 7 «Про поділ будинку [ADDRESS] із наданням поштових адрес та видачею свідоцтв про право власності»; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 20.12.1984р. № 288 «Про дозвіл на будівництво літньої кухні та бані»; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаними вимогами, пояснивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.1984 р. відповідачу на праві приватної власності належали 2/5 частини житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Наприкінці 2002 р. відповідач продав позивачці вищевказану частину житлового будинку, платно передав у володіння та користування належну йому нерухомість разом із всіма документами на неї. Тоді ж позивачка заселилась на житлоплощу вищевказаної нерухомості, з того часу мешкає там. Рішенням виконкому Ренійської міської ради від 27.01.2012р. № 7 було проведено реальний поділ будинку [ADDRESS], що відповідав 3/5 та 2/5 (що придбала позивачка) частинам нерухомості, із наданням поштової адреси для 2/5 частин житлового будинку - « [ADDRESS]». Отже, з 2002 року по теперішній час позивачка фактично, відкрито володіє житловим будинком по [ADDRESS], стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди купівлі-продажу нерухомості сторони не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили її нотаріально. Відповідач одразу після продажу будинку виїхав зі вказаної житлоплощі, став мешкати за іншою адресою в м. Рені. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на житловий будинок, оскільки з 2002 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв'язку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на будинок, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на неї. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивачки, у 2002р. між нею і відповідачем фактично була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами по [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку вони цю угоду не оформляли, по теперішній час відповідач ухиляється від належного оформлення угоди про відчуження нерухомості. Таким чином, з 2002р. по теперішній час позивачка безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачкою будинком, відповідач, як зареєстрований власник, не пред'являв до позивачки жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брав участі у її утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідач не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивачка мешкає у спірному будинку десь з 2002р., вона є господаркою, проводила у будинку ремонт, замінила вікна, колишнього власника - вони за цією адресою не бачили. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком є добросовісним (тобто позивачка вважала, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником, сплачувала комунальні платежі за утримання будинку, облаштовувала його та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на будинок.

Outcome: approved