Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» про стягнення заборгованості належних звільненому працівнику сум в розмірі 68 898,74 грн., із них 57 691 грн. 52 коп. заборгованості належних працівнику сум при звільненні; 11 207,22 грн. на відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні; крім того просить стягнути із відповідача 11 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, в лютому 2013 року [PERSON] надав суду письмову заяву про збільшення позовних вимог в якій просив суд додатково стягнути з відповідача належну йому компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3717,94 грн. Заочним рішенням від 27 травня 2013 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково. З відповідача було стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» код ЄДРПОУ 33981727 на користь [PERSON] ІПН [NUMBER] заборгованості належних сум у розмірі 72 616 (сімдесят дві тисячі шістсот шістнадцять) гривень 68 копійок та 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. у відшкодування завданої моральної шкоди та на користь держави судовий збір у розмірі 836 (вісімсот тридцять шість) гривень 17 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовити. 17 липня 2013 р. до суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» про скасування заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від: 27.05.2013 року, по цивільній справі № 208/517/13 за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Ухвалою суду від 22 липня 2013р. було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст. 228, 229 ЦПК України. 16 вересня 2013 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» надав до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська уточнену заяву про перегляд заочного рішення по цивільній справі № 208/517/13 за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський автобусний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, від 27 травня 2013 року. Ухвалою Заводського районного суду від 26 вересня 2013 року уточнену заяву ТОВ «Дніпровський автобусний завод» про скасування заочного рішення було задоволено, заочне рішення від 27.05.2013 року скасоване, а справа була призначена до розгляду в загальному порядку. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, але надали до суду заяву в якій просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та розглянути справу без їх участі та не заперечували проти розгляду справи без участі представника відповідача при заочному розгляду справи та без застосування технічних засобів. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається на те, що працював у відповідача на посаді слюсаря механоскладальних робіт п'ятого розряду з вересня 2007 року. В вересні 2012 року звільнився з підприємства за власним бажанням . При звільненні відповідач з ним не провів повного розрахунку належних йому сум, а саме: не повністю виплатив компенсацію за невикористану відпустку, не оплатив час вимушеного простою, який мав місце з 04.02.2009 року по 31.08.2009 року і згідно наказу генерального директора від 04.02.2009 року за № 16 оплата повинна була проводить із розрахунку 2/3 тарифної ставки працівника. При нарахуванні належної йому заробітної плати за відпрацьований час за період з 01.01.2008 року по вересень 2013 року відповідач неправильно нараховував йому заробітну плату, в результаті чого виникла заборгованість. Розмір заборгованості зазначив у наданих суду розрахунках. Неправильно нарахування сталося в результаті незастосування відповідачем положень Галузевої угоди на 2008-2009 роки,та 2010-2011 роки, яка укладена між Мінпромполітики України, Фондом держмайна України за участю Галузевого об,єднання роботодавців України та профспілок автомобільного та сільськогосподарського машинобудування… і яка передбачає збільшення мінімально встановленої заробітної плати на коефіцієнт, встановлений угодою відповідно до встановленого угодою конкретного переліку професій. При звільненні відповідач не надав йому письмового розрахунку належних при звільненні сум, повний розрахунок з урахуванням вказаної заборгованості не провів. Представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу, а саме на адресу, що зазначена згідно кутового штампу заяви про перегляд заочного рішення (51927 м. Дніпродзержинськ, вул. Стасова, 79). За повідомленням кур'єрської служби доставки від 24.10.2013 року судова повістка доставлена адресату 24.10.2013 року, але не була вручена із-за відмови представника відповідача від її отримання, і в силу ст.77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача та його представника, згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України Судом досліджені докази по справі: Відповідачем, письмові заперечення, по суті пред'явлених позовних вимог, суду не надані. Згідно заяви (уточненої) про перегляд заочного рішення відповідач не згоден із позовними вимогами з огляду на те, що спір вже вирішено по суті, про в іншій справі, а саме рішення, яке було ухвалено Заводським районним судом м. Дніпродзержинська, від 12.06.2012 року по справі № 2-2689/11 щодо правильності та повноти нарахування і виплати позивачеві заробітної плати. Також є рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 14.12.2011 року по справі № 2-А/15968/09/0470, яким надано оцінку правильності нарахування зарплати на ТОВ «ДАЗ» за вказаний період та порушень при здійсненні перерахунку зарплати не встановлено. Оскільки норми Галузевої угоди не підлягають застосуванню, бо вона не підписана відповідачем, і відповідач не брав на себе жодних зобов'язань її виконувати, колективний договір на підприємстві не укладався, наказ № 16 від 04.02.2009 року не видавався, робота на підприємстві була зупинена іншим наказом від 12.01.2009 року № 2. Таким чином, на думку представника відповідача, справа підлягає закриттю. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] працював у відповідача, ТОВ «Дніпровський автобусний завод» на посаді слюсаря механоскладальних робіт п'ятого розряду цеху, з виробництва автобусів з 01 вересня 2007 року по 01 жовтня 2012 року, позивачу [PERSON] був встановлений п'ятиденний робочий тиждень із тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, і звільнився позивач з посади за згодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України, при звільненні позивачу було виплачено 1904 грн. 16 коп. Як встановлено в судовому засіданні позивачеві не було сплачено, належних звільненому працівнику сум, а саме: суми не нарахованої відповідачем індексації заробітної плати в період з 2010-2012 роки по день звільнення, що передбачено ст. 95 КЗпП України, суми заробітної плати в результаті її неправильного нарахування за період з 2010-2012 роки по день звільнення, неповна виплата компенсації за невикористану відпустку в період з 2010-2011 роки по день звільнення, оплата часу простою з 04.02.2009 року по 31.08.2009 року на день звільнення, у наслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість. Як вбачається з рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.06.2012 року по справі № 2-2689/11 на яке посилається відповідач у своїй заяві про скасування заочного рішення, цим рішенням було відмовлено у стягненні заборгованості по заробітній платі за період з 01.08.2008 року по 31.07.2009 року у зв'язку із затримкою її виплати. Згідно п. 2 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але як вбачається з наведеного, предмет і підстава спору за цими двома справами різні, а тому провадження по справі не підлягає закриттю. Судом встановлено, що робота підприємства відповідача з 04.02.2009 року по 31.08.2009 року була зупинена відповідно до наказу в. о. директора ТОВ «Дніпровський автобусний завод» Жиренко А.Г. від 04.02.2009 року № 16 у зв'язку із відсутністю фінансових коштів на оплату електроенергії та газу і їх відключенням, оплата працівникам, згідно цього наказу в період зупинки підприємства, була передбачена шляхом оплати із розрахунку 2/3 встановленої тарифної ставки або посадового окладу відповідно до ст. 113 КЗпП України. Тому з доводами відповідача щодо того, що простій на підприємстві мав місце лише за період з 12.01.2009 по 01.02.2009 року не неправдивими, та спростовуються наступним: про простій підприємства у вказаному періоді свідчить наказ генерального директора від 04.02.2009 року за № 16 (а.с. 19), згідно цього наказу оплата праці повинна була проводитись згідно ст. 113 КЗпП України 2/3 тарифної ставки працівника, а як вбачається із картки особового рахунку відповідача № 000774 (а.с.21) - посада «слюсар механоскладальних робіт», за 2009 рік позивачу [PERSON] ніяка оплата за період з 04.02.2009 року по 31.08.2009 року не проводилась взагалі, незважаючи на те, що весь вказаний час він працював на підприємстві. Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач недоплатив позивачу за вказаний період 11 042,78 грн. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується із розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Згідно ч. 2; ч. 4 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. Власник або уповноваженим ним орган не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно Галузевої угоди на 2008-2009 роки та на 20010-2011 роки дія якої була подовжена на 2012 рік (а.с. 53-57), укладеної між Міністерством промислової політики України, Фондом державного майна України та профспілками автомобільного та сільськогосподарського машинобудування, машинобудівників та приладобудівників, космічного та загального машинобудування, радіол електроніки та машинобудування, лісових галузей та машинобудування та металообробки, суднобудування, оборонної промисловості, енергетики та електротехнічної промисловості, атомної енергетики і промисловості України, що об`єдналися для ведення колективних переговорів встановлений мінімальний коефіцієнт співвідношень місячних тарифних ставок робітників першого розряду з нормальними умовами праці підприємств машинобудування до законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної в державі для професії слюсар згідно додатку № 1. Як вбачається з наданих позивачем розрахунки (а.с. 14-18), які не були оскаржені відповідачем, заробітна плата позивача відповідачем проіндексована не була, так само як при розрахунку її розміру позивачу [PERSON] не був врахований мінімальний коефіцієнт співвідношень місячних тарифних ставок робітників першого розряду з нормальними умовами праці підприємств машинобудування до законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати в державі для професії слюсар механоскладальних робіт п'ятого розряду, передбачений відповідними Галузевими угодами, чим було погіршено становище позивача у порівнянні із законодавством та галузевою угодою шляхом штучного зменшення рівня встановленої галузевою угодою заробітної плати. Таким чином відповідач недоплатив позивачу за період з 01.01.2008 року по 01.10.2012 року 46 648,74 грн. З матеріалів справи вбачається, що перевірка, правильності нарахування заробітної плати [PERSON], проведена аудиторською фірмою «Фінансист», згідно договору № 12/11 від 06.12.2011 р., на який посилається відповідач у своїй заяві - не проводилась, а перевіркою, проведеною прокуратурою Заводського району м. Дніпродзержинська від 11.11.2011р. № 184с-11, були встановлені порушення вимог трудового законодавства керівництвом підприємства та з інших питань, обидва документа були долучені до матеріалів справи. За рахунок штучного зменшення встановленої галузевою угодою заробітної плати позивачу було недорахована належну йому компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3717,94 грн. (а.с. 35-37). Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами наданих в справу доказів: розрахункових відомостей, картки особового рахунку відповідача, звітe за записів журналу розрахунків, копіями відомостей пенсійного фонду, копією наказу № 16, бухгалтерськими розрахунками заборгованості (а.с. 20-21; 23,24,58-97). Згідно ст. 116 ; 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні власник або уповноваженим ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідач не виконав передбаченого ст.116 КЗпП України обов'язку, письмово повідомити працівника про належні йому при звільнені суми. Так само як не надав такого розрахунку і суду. Відповідно до ст. 237-1 КЗУпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та обов'язків можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, який фізична особа зазнала у зв'язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення її можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахування інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідність до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідність до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. У відповідність до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати. Суд вважає доведеним наявність заборгованості по виплаті позивачу [PERSON] належних звільненому працівнику сум в розмірі 68 898,74 грн., із яких 57 691,52 грн. заборгованості належних працівнику сум при звільненні, 3717,94 грн. компенсації за невикористану відпустку, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачу 11207,22 грн. за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Не доведеними є вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 11 000 грн. (одинадцять тисяч), оскільки позивачем не доведено, яку саме суму позивач, не маючи достатніх коштів для існування змушений був брати в борг, як саме був порушений сформований уклад життя позивача і його родини, тому стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 5 000 грн.. Встановлені судом факти і обставини підтверджують матеріали справи, оголошені в судовому засіданні. Стосовно судових витрат, до яких відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України відноситься розмір судового збору та витрати на правову допомогу, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України оскільки при подачі позову позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь державі в сумі 836 грн. (вісімсот тридцять шість ) 17 копійок. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 95, 97, 113, 116, 117, 237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4 , ст.ст.16, 23, 280, 1166, 1167 ЦК України,

Outcome: partial