Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЕРДЕ Банк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовано тим, що 08 серпня 2013 року позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 18 травня 2013 року вчинено виконавчий напис за № 533 на Договорі застави автотранспортного засобу від 29 квітня 2011 року про звернення стягнення на транспортний засіб марки «Citroen», моделі «C-Crosser SX», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності, на користь відповідача. За рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу, нотаріус вважає за необхідне задовольнити вимоги відповідача у розмірі 141 850 грн. 52 коп., що складаються з суми простроченої заборгованості за основною сумою кредиту - 67 792 грн. 10 коп., штрафних санкцій у розмірі 5 850 грн. 00 коп., штрафу у розмірі 13 558 грн. 42 коп. та 2 000 грн. 00 коп. плати за вчинення виконавчого напису. Відповідачем було пред'явлено до виконання даний виконавчий напис до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Разом з тим, позивач вважає, що дані дії відповідача та нотаріуса є незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Так, позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше року. Проте, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, а відповідач, в свою чергу, не надав нотаріусу жодного документу підтверджуючого суму заборгованості, чим було порушено вимоги зазначеного Закону про безспірність заборгованості. При цьому, розрахунок розміру невиконаних зобов'язань за Кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та пропозицій позивача, у зв'язку з чим, це не відповідає дійсній сумі заборгованості. Між тим, позивач наголошує, що в провадженні Апеляційного суду міста Києва розглядається справа № 22-ц/796/13762 за апеляційною скаргою позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. На підставі зазначеного, позивач вважає, що нотаріусом було порушено вимоги ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат», оскільки останній допустив вчинення виконавчого напису за наявності у боржника спору з кредитором стосовно суми заборгованості, що, в свою чергу, при виконанні державним виконавцем виконавчого напису нотаріуса унеможливить виконання майбутнього судового рішення по справі, яке оскаржується в Апеляційному суді міста Києва. Таким чином, позивач переконаний, що задля забезпечення можливості виконання майбутнього судового рішення та з метою захисту прав учасників процесу, суд повинен скасувати виконавчий напис нотаріуса та визнати його таким, що не підлягає виконанню. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Крім того, представник позивача додав, що жодний з документів, які були підставою для вчинення вказаного виконавчого напису, не підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем, а нотаріусом не було вжито жодних заходів щодо встановлення безспірності суми заборгованості. Більш того, відсутні будь-які докази того, що нотаріусом взагалі надсилалась будь-яка вимого позивачу щодо сплати заборгованості, або надання будь-якого пояснення щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем. Таким чином, представник вважає, що оскільки існування заборгованості позивача перед відповідачем є предметом спору в провадженні Апеляційного суду м. Києва, а нотаріусом не вжито жодних заходів щодо встановлення безспірності суми заборгованості, зокрема, не надіслання на адресу позивача будь-якого листа-вимоги, є всі підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Представник відповідача Проценко Т.Т. у судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а також на відсутність підстав, встановлених чинним цивільним законодавством України для визнання виконавчого напису недійсним та таким, що не підлягає виконанню. Треті особи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивача його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2011 року між Публічний акціонерним товариством «Ерде Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № К - 41/11 (а.с. 81-83), згідно умов якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 130 000 грн. 00 коп. строком до 28 квітня 2014 року та зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 22 % річних. Також, в забезпечення виконання зобов'язань, які випливають з зазначеного Кредитного договору, 29 квітня 2011 року сторони уклали Договір застави автотранспортного засобу, згідно якого предметом застави є транспортний засіб марки «Citroen», моделі «C-Crosser SX», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності (а.с. 78-79). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На підставі зазначеного Закону та у зв'язку з порушенням позивачем зобов'язання по Кредитному договору відповідач звернувся до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 74-77), якою 18 травня 2013 року вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки «Citroen», моделі «C-Crosser SX», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності, в рахунок задоволення вимоги відповідача щодо стягнення заборгованості позивача за Кредитним договором № К - 41/11 від 29 квітня 2011 року (а.с. 18). Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що в провадженні Апеляційного суду міста Києва розглядається справа № 22-ц/796/13762 за апеляційною скаргою позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Таким чином, позивач вважає, що задля забезпечення можливості виконання майбутнього судового рішення та з метою захисту прав учасників процесу, виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. При цьому, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Так, положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Так, згідно п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Тобто, посилання позивача на те, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріус не перевірив та не встановив безспірність суми заборгованості спростовуються матеріалами справи, оскільки звернувшись до нотаріуса, відповідач надав документи, що підтверджують безспірність заборгованості, зокрема, договір застави автотранспортного засобу від 29 квітня 2011 року, укладений між сторонами, розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 18 травня 2013, досудову вимогу від 06 лютого 2013. Отже, наявність наданих відповідачем документів, необхідних для вчинення виконавчого напису, виключає його неправомірність. Крім того, суд не може взяти до уваги посилання позивача як на відсутність безспірності вимог, наявність в провадженні апеляційного суду справи, в якій предметом спору є наявність суми заборгованості за кредитним договором, оскільки вказане не впливає на чинність виконавчого напису, оскільки положеннями ст. 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, виходячи з положень ст. 15 цього Кодексу суб'єкт права не обмежений у виборі способів захисту, а відповідно до ст.ст. 16-19 ЦК України використання позасудових способів захисту не позбавляє його права звернення до суду. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат», ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 15-20, 590 ЦК України та

Outcome: dismissed