Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

27 серпня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому належить ? частина квартири [ADDRESS], іншим власником ? частини цієї квартири є відповідач [PERSON] В спірній квартирі він проживати не може, оскільки відповідач всіляко перешкоджає його вселенню, оскільки у нього з батьком недоброзичливі сімейні стосунки. Його батько користується всією квартирою і нічого не хоче ділити або компенсувати. В позасудовому порядку врегулювати спір між сторонами не має можливості, що власне і слугує підставою для звернення із цим позовом до суду. На підставі викладеного та уточнень просить суд вселити його до квартири [ADDRESS], виділити йому в цій квартирі житлову кімнату 1-а площею 13,7 кв.м, та 1/2 (7,35 кв.м.) кімнати 2-а житловою площею 14,7 кв.м., а іншу житлову площу цієї квартири залишити у користуванні відповідача. Кухню площею 8,6 кв.м., вбиральню (сполучену) 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., коридор 10,0 кв.м. та комору 0,6 кв.м. залишити в спільному користуванні. (а.с.а.с. 2-3, 16). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувавши їх з підстав, викладених в позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання на слухання по справі не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. Судом встановлено, що на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, яке набрало чинності 05 грудня 2012 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.а.с. 6-7), за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 963667 від 05.03.2013 року (а.с. 8). Квартира [ADDRESS] має загальну площу 64,8 кв.м, житлову - 41,7 кв.м та складається із: 1 - коридору площею 10,0 кв.м, 2 - житлова кімната площею 13,7 кв.м, 3- житлова кімната площею 14,7 кв.м., 4 - кухні площею 8,6 кв.м, 5- туалет площею 1,3 кв.м., 6- ванна площею 2,6 кв.м., 7 - житлова кімната площею 13,3 кв.м, 8- кладова площею 0,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], складеним Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 13.03.2013 рік, з позначкою, що даних про перепланування не має. (а.с. 9-11). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], наділений правом володіння, користування та розпорядження нею. Разом з тим, через вкрай неприязні стосунки із відповідачем [PERSON], позивач позбавлений можливості проживати в свої оселі. У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. За змістом ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. У відповідності до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Враховуючи приведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача про вселення підлягають безумовному задоволенню, оскільки право особи на житло гарантовано Конституцією України, позивач є власником ? частини спірної квартири, а отже наділеним правом її користування, що є безумовною підставою для його вселення. Разом з тим, суд враховує існування неприязних стосунків між сторонами, що в свою чергу слугує для задоволення позову в частині визначення порядку користування квартирою. На думку суду, визначення порядку користування квартирою сприятиме встановленню збалансованого та злагодженого користування сторонами своєю власністю, буде вчинене перед усім в їх інтересах, зумовить зменшення суперечок та конфліктів щодо користування квартирою. Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та виділити йому в користування кімнату № 2 в спірній квартирі, площа якої становить 13,7 кв.м, а відповідачу виділити кімнату № 7 в спірній квартирі, площа якої складає 13,3 кв.м. Такий варіант розподілу житлових кімнат між сторонами жодним чином не порушує права відповідача. Інші приміщення квартири суд вважає за необхідне залишити в спільному користуванні і зазначає, що не передбачено визначення порядку користування шляхом виділення ? частини окремої кімнати, тому кімнату площею 14,7 кв. м, ? частину якої просить виділити позивач, також слід залишити у спільному користуванні. За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно квитанції №2 від 29 червня 2013 року відділення №802 АТ «УкрСиббанк» позивачем сплачено судовий збір в розмірі 770 грн. 60 коп., в той час як встановлена Законом сума судового збору за заявлені ним вимоги немайнового характеру становила 229 грн. 40 коп., які підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. 88 ЦПК України, а надміру сплачена сума судового збору - поверненню позивачу.

Outcome: approved