Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом, в якому просила розділити спільно нажите майно за час перебування з відповідачем у шлюбі, визнавши за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS],та розташований на земельній ділянці з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами. На підтвердження своїх вимог вказувала, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1982 року по 17 лютого 2010 року. У період шлюбу в липні 1983 року за спільні кошти відповідач на підставі договору купівлі - продажу від 20.07.1983 року набув нерухоме майно - 1/3 частину житлового будинку з частиною надвірних будівель загальною площею 65,6 кв. м., що знаходиться в м. Полтаві по [ADDRESS]. На сьогоднішній день вона з відповідачем не домовились про порядок поділу нерухомого майна, яке є спільною власністю подружжя, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Також просила поновити їй пропущений строк, передбачений законодавством, для подання позовної заяви про поділ майна подружжя, оскільки у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем були відсутні кошти на правову допомогу, сплату судового збору та проведення експертної оцінки майна. Відповідач заперечував проти позову проти та вказував, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана ним менше, ніж за рік після одруження за кошти, заощаджені його батьками. Також вказував, що позивачкою пропущений строк для звернення до суду з позовом. Її твердження про незадовільний матеріальний стан вважав намаганнями ввести суд в оману, оскільки 02.08.2012 року вона уклала з ПАТ «Комерційний банк «Надра» договір строкового банківського вкладу на суму 7 000 грн. Також зареєстрована як фізична особа - підприємець, весь цей час працювала на посаді адміністратора кафе - ресторану «Провінція» та в кафе на Першотравневому проспекті в м. Полтаві, а зараз працює в м. Києві. Вказував, що позивачкою невірно сплачений судовий збір та ставив перед судом питання щодо законності висновку експертного будівельно - технічного дослідження житла. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги підтримували та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в позові. Його адвокат [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в справі докази, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 1982 року (а.с. 6) по 17 лютого 2010 року (а.с. 7). За договором купівлі продажу від 20 липня 1983 року року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Кургузенко Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-3904, [PERSON] придбав 1/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS], яка складається з житлового будинку літ «А-1» загальною житловою площею 65,6 кв.м., сарая «Б», вбиральні «В» та «Д», водопроводу, розташованих на земельній ділянці 1 619 кв. м. (а.с. 8-9). Згідно з положеннями п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку № 86 експертного будівельно - технічного дослідження 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] в м. Полтаві, виконаного 15 липня 2013 року судовим експертом Авдєєвою Н.М. на замовлення [PERSON] (свідоцтво МЮ України № 284 від 30.06.2000 року, дійсне до 14.12.2015 року) ринкова вартість 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] в м. Полтаві складає 158 214 грн. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. В силу вимог ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 17 Загальної декларації прав людини від 1948 року, яка Указом Президента «Про вшановування в Україні 60-ї річниці проголошення Загальної Декларації прав людини» від 15 серпня 2008 року прийнята на державному рівні, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб'єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Ст. 1 Протоколу № 1 від 1952 року до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ковенція ратифікована в Україні Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року. Оскільки квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, вона підлягають поділу між ними в рівних частках. Посилання позивача на те, що квартира була придбана ним менше, ніж через рік після укладення шлюбу, не змінює статусу цього майна, як спільного майна подружжя, так само як і докази, на які він посилається, як то технічний паспорт на будинок та реєстраційні документи. Посилання відповідача на незаконність експертного будівельно - технічного дослідження нічим не підтверджене. Його твердження про виключне право проводити таке експертне дослідження лише працівниками ПП «ПБТІ» спростовується положенням ст. 10 Закону України «Про судову експертизу», відповідно до якої судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами (виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз, ст. 7 цього Закону), можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Гарантії незалежності судового експерта та правильності його висновку регулюються ст. 4 цього Закону. Висновки відповідача про намагання позивачки ввести в оману суд з приводу її неплатоспроможності та працевлаштування в кафе на Першотравневому проспекті в м. Полтаві та кафе - ресторані «Провінція» також не підтверджені жодними доказами, а копію договору строкового банківського вкладу суд не бере до уваги, оскільки вона не завірена належним чином, а тому викликає сумніви. П. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Ч. 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Право на позов у процесуальному аспекті не погашається закінченням строку позовної давності, оскільки позовна давність - це інститут матеріального, а не процесуального права. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, і тому право на позов у матеріальному аспекті погашається закінченням строку позовної давності, якщо суд не визнає причини пропуску позовної давності поважними. Тому, позовною давністю погашається не право на пред'явлення позову, тобто звернення до суду, а право на позов у розумінні одержання судового захисту. Однак, в силу ч.5 ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поноволює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причини. У цивільному законодавстві України відсутній перелік таких поважних причин. Це поняття є оціночним. Тому, враховуючи майновий стан позивачки, те, що вона тривалий час є безробітною, розмір судових витрат по даній справі, суд визнає ці причини пропуску позовної давності поважними, які значним чином ускладнювали її звернення до суду з позовом, а тому строк звернення до суду з позовом необхідно поновити. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення. На підставі наведених доказів позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved