Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем було укладено попередній договір оренди незавершеного будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську, відповідно до умов якого відповідач (як Орендар), зобов'язувався сплачувати вартість оренди в розмірі 3000 гривень на місяць та оформити з позивачкою (як Орендодавцем) основний договір оренди строком на 5 років після надання нею всіх необхідних документів до 24 жовтня 2013 року. Проте, відповідач досі не уклав з нею основний договір оренди та не бажає цього робити, вказуючи на те, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а він має сумнів з приводу того, чи є позивач власником зазначеного майна, адже в нього відсутні правоустановлюючи документи на це майно. У своїй заяві позивач просила суд розглядати справу без її участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Представник третьої особи територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, в судове засідання не зявився. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 24 вересня 2013 року було укладено попередній договір оренди незавершеного будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську в простій письмовій формі на тих умовах, що основний договір буде укладений строком на п'ять років. Відповідно до розділу 2 вказаного договору, позивач зобов'язалася оформити всі необхідні дозвільні документи та отримати висновок про відсоток готовності будинку для оренди та передати незавершене будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську відповідачу, в строк до 24 жовтня 2013 року. Як зазначає позивач, відповідач відмовляється укладати з нею основний договір з тих підстав, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а він має сумніви щодо наявності у позивача всіх дозвільних та правовстановлюючих документів на незавершене будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. У відповідності до ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, попередній договір оренди незавершеного будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську з господарськими будівлями та спорудами мав нотаріально посвідчуватись, оскільки основний договір повинен був укладатися на 5 років. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Попередній договір оренди незавершеного будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача укласти основний договір оренди незавершеного будівництвом домоволодіння № 76 по вул. Броньова у м. Дніпропетровську на основі попереднього договору оренди від 24 вересня 2013 року не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині захисту прав позивача в контексті ст. 331 ЦК України, на яку він посилається як на підставу задоволення своїх позовних вимог. Суд встановив, що 25 червня 2004 року позивачу, на підставі наказу № 172 Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» було надано земельну ділянку для індивідуального будівництва, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Броньовій, 76, площею 1000 кв.м. Межі вказаної земельної ділянки були встановлені в натурі, про що свідчить копія плану земельної ділянки та акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому. На підставі рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, позивачу було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по вул. Броньовій, 76, а також зобовязано погодити проект житлового будинку у головного архітектора району та одержати дозвіл на виконання будівельних робіт. На виконання вказаного рішення виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську, позивачем було розроблено проект житлового будинку та було погоджено у головного архітектора виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради. Відповідно до вказаного проекту, на протязі 2004 2010 роках позивач почала будувати будинок, але за відсутності коштів та не стабільною економічною ситуацією в країні, закінчити його будівництво вона не змогла. Згідно наданої копії технічного паспорту станом на 20.11.2013 року, готовність житлового будинку літ. А-1 складає 60 % (відсотків) та він має статус незакінченого будівництва. За змістом ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилається на ст. 331 ЦК України. Разом з тим, вказана норма закону визначає правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). З огляду на те, що будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по вул. Броньовій, 76 є незакінченим, а відсоток його готовності складає лише 60 %, суд приходить до висновку про необхідність захисту справ позивача, шляхом визнання за ним права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва цього будинку. Приходячи до такого висновку, суд враховував правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену у Листі від 28.01.2013 року N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Так у пункті 2 вказаного Листа звертається увага на те, що виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК), відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що відповідач ставить під сумнів наявність у позивача всіх дозвільних документів на будівництво спірного будинку, а отже не визнає таким чином прав позивача на незакінчений будівництвом житловий будинок літ. А-1, а остання у свою чергу, є фактичним користувачем земельної ділянки, яка була їй виділена у встановленому законом порядку та на якій вона розпочала будувати з дозволу виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську нерухоме майно, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги у передбачений ст. 16 ЦК України спосіб. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося. На підставі викладеного,

Outcome: partial