Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-21 00:00:00

31.05.2013 року позивач з вернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконними нарахувань заборгованості за зобовязаннями по кредиту після розірвання договору та зменшення заборгованості. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.03.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №PLP0GK0000000005 за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 84250,00 грн. з кінцевим терміном погашення до 20.03.2018 року. 25.11.2010 року кредитний договір був розірваний і станом на вказану дату заборгованість позивача перед відповідачем складала 67841,59 грн. Однак не зважаючи на розірвання договору відповідач продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом та інші платежі, що призвело до збільшення розміру заборгованості і станом на 15.01.2013 року розмір заборгованості позивача перед відповідачем складає 101273,52 грн. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними і просить суд визнати незаконним нарахування відсотків та інших платежів за кредитним договором після його розірвання - 25.11.2010 року та зобовязати банк зарахувати в рахунок заборгованості у розмірі 67841,59 грн. сплачені позивачем після розірвання договору грошові кошти у сумі 34041,59 коп. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній і просять позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.03.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №PLP0GK0000000005 за яким позивач отримав від відповідача кредит у розмірі 84250,00 грн. з відсотковою ставкою 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту на строк до 20.03.2018 року (а.с. 5-9). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 31.05.2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06.09.2010 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення за кредитним договором №PLP0GK0000000005 від 20.03.2008 року, визнано незаконним одностороннє підняття банком відсоткової ставки по кредиту та зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки з 01.02.2009 року (а.с. 23-26, 32-34). За змістом копії листа відповідача на адресу позивача від 11.11.2010 року №Э.37.0.0.2/426, банк повідомив позивача, що кредитний договір №PLP0GK0000000005 від 20.03.2008 року буде розірваний з 25.11.2010 року та попередив позивача, що останній має погасити заборгованість по договору в повному обсязі у тижневий строк з дати розірвання договору (а.с. 66). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20.05.2011 року відмовлено у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №PLP0GK0000000005 від 20.03.2008 року та визнано недійсною умову п. 2.3.3. кредитного договору щодо права банку здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення (у зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним) (а.с. 48-51). Додатковим рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 25.01.2012 року по вказаній справі також визнано незаконним одностороннє розірвання банком кредитного договору №PLP0GK0000000005 від 20.03.2008 року та стягнення заборгованості по кредиту у сумі 67841,59 грн. (а.с. 56). Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23.05.2012 року наведене рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON], ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 2.3.3. кредитного договору відмовлено, у решті рішення залишено без змін. Додаткове рішення змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на положення ст.ст. 653, 654 ЦК України та Закону України «Про банки та банкову діяльність», як на підставу для задоволення вимог за зустрічним позовом про визнання незаконним розірвання в одностороннєму порядку кредитного договору та стягнення заборгованості. В іншій частині додаткове рішення залишено без змін (а.с. 58). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17.10.2012 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 23.05.2012 року скасоване в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 58-60). Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19.12.2012 року рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20.05.2011 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, а також додаткове рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 25.01.2012 року скасовані. В цій частині ухвалено нове рішення, яким задоволено вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 67841,59 грн. та судових витрат у сумі 800,00 грн. (а.с. 61-62). З наведених рішень судів вбачається, що станом на час розгляду справи, чинним є рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 67841,59 грн. та судових витрат у сумі 800,00 грн., а також щодо дійсності положень п. 2.3.3. кредитного договору про право банку в одностороннєму порядку розірвати кредитний договір. Відповідно до положень п. 2.3.3. укладеного між сторонами кредитного договору, при виникненні кожної з подій зазначених у цьому пункті, банк має право, зокрема, згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним (а.с. 6). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач скористався своїм правом надіславши на адресу позивача лист від 11.11.2010 року №Э.37.0.0.2/426, яким повідомив позивача про те, що кредитний договір №PLP0GK0000000005 від 20.03.2008 року буде розірваний з 25.11.2010 року та попередив позивача, що останній має погасити заборгованість по договору в повному обсязі у тижневий строк з дати розірвання договору (а.с. 66). Згідно копії довідки №368184 від 15.01.2013 року виданої відповідачем, станом на вказану дату заборгованість позивача перед відповідачем складає 101273,52 грн. (а.с. 11). Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно положень ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що будь-які нарахування здійснені відповідачем за умовами договору після його розірвання 25.11.2010 року є незаконними, при цьому, позивач не звільняється від виконання зобовязань, які виникли до розірвання договору та має сплатити на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 67841,59 грн. та судові витрати у сумі 800,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання кредитного договору позивачем було здійснено 26 платежів по 1300 грн. кожний на користь позивача в рахунок погашення наведено вище заборгованості, що підтверджується копіями відповідних квитанцій та їх оригіналами, оглянутими судом в судовому засіданні. Таким чином, позивачем було погашено 33800 грн. заборгованості за кредитним договором. Твердження позивача про те, що в рахунок погашення заборгованості ним було сплачено 34041,59 коп. не знайшли свого підтвердження, оскільки суд вважає, що зарахуванню підлягають лише ті платежі, які були здійснені позивачем після розірвання договору. З огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними нарахувань здійснених банком після розірвання кредитного договору є законними та обґрунтованими, при цьому, вимога про зарахування в рахунок заборгованості здійснених позивачем оплат підлягає до часткового задоволення, оскільки проведений позивачем розрахунок є невірним. На підставі викладеного,

Outcome: partial