Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 8,08 га, розташована в межах території Лукашівської сільської ради Первомайського району, яка раніше була передана ним в оренду ПСП Корпорація України на строк 7 років. Але, по закінченню строку дії договору, йому стало відомо про укладення Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 грудня 2008 року, зареєстрованої у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді 22 червня 2009 року за реєстраційним № 040902200225, якої він не підписував. Посилаючись на те, що Додаткова угода укладена від його імені з порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, позивач просив визнати недійсною Додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки площею 8,08 га, укладену між ним та ПСП Корпорація України Первомайського району Миколаївської області 01 грудня 2008 року, яка зареєстрована в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді 22 червня 2009 року за реєстраційним № 040902200225, зобов'язати ПСП Корпорація України Первомайського району Миколаївської області повернути йому земельну ділянку, власником якої він є, відповідно до державного акту серії МК № 091347 від 15 вересня 2004 року, виданого Первомайською райдержадміністрацією Миколаївської області, загальною площею 8,08 га в межах території Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, стягнути з ПСП Корпорація України Первомайського району Миколаївської області на його користь витрати по сплаті судового збору, по оплаті експертизи, та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і просив в його задоволенні відмовити з тих підстав, що [PERSON] своїми діями по отриманню орендної плати, розмір якої був змінений оспорюванню Додатковою угодою від 01 грудня 2008 року, прийняв умови даної угоди, а сама Додаткова угода укладена із дотриманням норм діючого законодавства, тому підстав для визнання її недійсною немає. Посилався на особисте отримання позивачем орендної плати і вважав, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки сам зазначив у позові, що дізнався про додаткову угоду у 2009 році, тобто за три роки до дня звернення до суду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до Державного акту серії МК № 091347 від 15 вересня 2004 року, виданого Первомайською райдержадміністрацією Миколаївської області, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 8,08 га, розташованої в межах території Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 14 жовтня 2004 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 8,08 га строком на 7 років та було підписано акт прийому-передачі земельної ділянки в натурі. Також між позивачем та відповідачем 01 грудня 2008 року було укладено Додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, яка була зареєстрована у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Лукашівській сільській раді 22 червня 2009 року за реєстраційним № 040902200225 та акт прийому-передачі земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25.06.2009 року. Наполягаючи на задоволенні позову, [PERSON] зазначав, що вказану додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки та акт прийому-передачі земельної ділянки від 25.06.2009 року він не підписував. Доводи позивача підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи № 528 від 13 липня 2013 року, в якому вказано, що почерк (рукописні записи) в графах акту прийому-передачі земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25 червня 2009 року, виконані не [PERSON], а іншою особою. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що додаткову угоду до договору підписала дружина позивача [PERSON] З копії паспорту позивача вбачається, що його підпис явно відрізняється від підпису у додатковій угоді, що не потребує експертного дослідження. Такі обставини не заперечував і представник відповідача. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності ( ст.ст. 14,18,20 Закону України Про оренду землі). Відповідно до ст. 203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ст. 215 ч.ч.1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ч.ч. 1-3, 5-6 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи наведені обставини та докази, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доведені підстави передбачені ст. 215 ч.ч.1, 3 ЦК України для визнання оспорюваної Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною, оскільки даної угоди позивач не підписував. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Судом відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України встановлено, що належна позивачу земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача і тому обґрунтованими є вимоги [PERSON] про покладення обов'язку на ПСП Корпорація України повернути належну позивачу земельну ділянку площею 8,08 га, розташовану в межах Лукашівської сільської ради Первомайського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також представник відповідача заявляв про пропуск строку позовної давності, оскільки у позові позивач вказав, що дізнався про порушення свого права у 2009 році, тобто до дня звернення до суду пройшло три роки. Представник позивача пояснив, що у позові допущено описку, а про укладення додаткової угоди позивач дізнався у 2012 році, коли отримав лист голови ПСП Корпорація України, з якого саме і дізнався про існування додаткової угоди. Враховуючи наведене, суд вважає, що достовірних данних про пропуск строку позовної давності позивачем в суді, не здобуто. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,5 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 221,00 грн. судового збору та 940 грн. 80 коп. за проведення судово-почеркознавчої експертизи і вказані суми необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, слід стягнути з відповідача недоплачений позивачем судовий збір, в розмірі 173,55 грн., на користь держави. Суд не знаходить можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання юридичних послуг, так як це не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративним справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2012 року №.127, а крім того позивачем не представлено доказів сплати таких витрат.

Outcome: partial