Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогул, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачами. Наказами від 13.05.2013 року Улашанівського НВК № 30-К та відділу освіти, молоді та спорту Славутської РДА № 53-К, позивачку [PERSON] звільнено з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з посади практичного психолога за прогул без поважних причин. Вважаючи звільнення незаконним, безпідставним, проведеним з грубими порушеннями норм трудового законодавства, зокрема ст. 47 КЗпП України просить задовольнити її вимоги. В суді позивачка [PERSON] та її представник позов підтримали. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що дійсно позивачка [PERSON] була відсутня на робочому місці 21 та 22 березня 2013 року у звязку з хворобою. Представник відділу освіти, молоді та спорту Славутської РДА Хмельницької області в суді підтвердив звільнення позивачки [PERSON] у звязку з невиходом на роботу 21 та 22 березня 2013 року без поважної причини. Посилання позивачки [PERSON] на хворобу у вказані дні не підтверджені лікарняним листом. Представник Улашанівської НВК Славутського району підтвердила рішення про звільнені позивачки [PERSON], яке проведене в звязку із невиходом позивачки на роботу 21 та 22 березня 2013 року без поважних причин. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, перевіривши доводи сторін, показання свідків, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про обґрунтованість звільнення позивачки [PERSON] з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин. Фактично правовідносини сторін регулюються статтями\~ 40,\~ 232,\~ 235 Кодексу законів про працю України, п. 15, 24 Постанови\~ Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 06.11.1992 рік. \~ Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що трудові правовідносини сторін виникли згідно до наказу відділу освіти Славутської РДА № 24-К від 11 березня 2008 року, яким позивачку [PERSON] переведено з педагога організатора Губелецької [PERSON] ступенів Славутського району, за згодою на 0,75 ставки, на посаду практичного психолога Улашанівської НВК. Викладені обставини підтверджені даними записів трудової книжки [PERSON] та не оспорюють ся сторонами. Згідно копії наказів та записів трудової книжки, 13 травня 2013 року наказом директора Улашанівської НВК № 30-К, та наказом відділу освіти, молоді та спорту Славутської районної державної адміністрації № 53-К, від 13 травня 2013 року, [PERSON] було звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин. Днями прогулів визнано 21 та 22 березня 2013 року. Суд вважає вищевказаний наказ обґрунтованим та законним\~ \~ з наступних підстав. Правовідносини сторін регулюються статтями\~ 40,\~ 232,\~ 235 Кодексу законів про працю України, розясненнями п. 15, 24 Постанови\~ Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 06.11.1992 рік. \~ \~ Згідно п. 22\~ Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів (зі змінами і доповненнями) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3,4,7,8 ст. 40\~ та п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України\~ правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно з пунктом 24 вищевказаної постанови, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4\~ ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Із матеріалів справи встановлено, що з 21 по 22 березня 2013 року позивачка була відсутня на своєму робочому місці. Викладені обставини визнані сторонами. Разом з тим позивачка [PERSON] наполягає, що мав місце прогул по поважній причині, якою називає свою хворобу Відповідно до листка непрацездатності серії АВХ № 324161 від 18 березня 2013 року, виданого амбулаторією загальної практики сімейної медицини села Улашанівка Славутського району, [PERSON] була звільнення від виконання трудових обовязків в звязку із захворюванням на період з 18 по 20 березня 2013 року. Фактично відсутність на роботі позивачки [PERSON] з 18 по 25 березня 2013 року підтверджена у суді даними табелю обліку робочого часу. За 18, 19, 20 березня 2013 року, позивачка із порушенням передбачених законом термінів, надала адміністрації лікарняний листок. За 21 та 22 березня 2013 року ніяких офіційних пояснень позивачка [PERSON] адміністраціям відповідачів не надала, що не заперечувала у суді сама позивачка, що підтверджує складений адміністрацією акт про відмову від дачі пояснень за № 2 від 29 березня 2013 року. Відповідно до змісту ст. 40 КЗпП України порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком) є протиправне, винне невиконання або неналежне виконання працівником його трудових обов'язків. Адміністраціями відповідачів вірно кваліфіковано невихід позивачки на роботу у робочі дні 21 та 22 березня 2013 року як прогул без поважної причини, ос кільки відповідачка не надала належного доказу про поважність причини. Наданий лікарняний листок про хворобу за датами обмежений 18, 19, 20 березня 2013 року. Відповідно до\~ ст.40 п.4 КЗпП України\~ \~ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення\~ \~ строку його чинності можуть бути розірвані власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом лише у прямо передбачених законом випадках, зокрема прогулу\~ \~ (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно\~ ст.147 КЗпП України\~ \~ за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосований тільки один із таких заходів стягнення : 1) догана ; 2) звільнення. Позивачка [PERSON] як один із мотивів заявляє, що адміністрації відповідачів мали можливість і могли застосувати до неї інший вид стягнення, зазначаючи про перебування у неї на утриманні дитини, часті захворювання. Разом з тим, позивачка замовчує той факт, що вона фактично чинила перешкоди адміністраціям відповідачів які намагалися встановити причини прогулів. Стаття 148 КЗпП України\~ передбачає, що дисциплінарне стягнення застосується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку\~ \~ з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог\~ ст. 149 КЗпП України\~ до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. За кожне порушення\~ \~ трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган має враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Фактично доведено відсутність позивачки на робочому місці 21 та 22 березня 2013 року без поважної причини, що являється є прогулом, відповідно проведення звільнення працівника є обґрунтованим на законі відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. \~ Позивачка [PERSON] в судовому засіданні наполягає, що з 18 по 25 березня 2013 року вона не вийшла на роботу, оскільки перебувала на лікарняному. Вважаючи себе хворою позивачка [PERSON] не виходила на роботу 21 та 22 березня, оскільки розраховувала що зявиться на прийом лікарі на пятий день перебування на лікарняному. Наполягає на тому, що лікуючий лікар [PERSON] не попереджала її про необхідність прийти до лікарні Однак, зазначає, що листок непрацездатності був виданий з 18 по 20 березня 2013 року, а отже за 21 та 22 березня 2013 року позивачка не надала суду аргументованих причин невиходу на роботу. Посилання позивачки на стан здоровя, часті хвороби, на підтвердження її хвороби свідком [PERSON], яка не є фахівцем з медицини, не можуть слугувати доказами поважності причини для невиходу на роботу у робочі ні 21 та 22 березня 2013 року. Крім того, свідок [PERSON] не змогла у суді пояснити в силу яких конкретних обставин вона запамятала факт відвідування позивачки [PERSON] саме у день, на який вона вказує, підтверджуючи тим самим факт хвороби позивачки. Разом з тим, свідок у суді зазначила, що обговорювала наперед ситуацію з відвідуванням позивачки і разом з тим на змогла у суді пригадати іншу дату відвідування позивачки під час перебування її на лікарняному у лікувальній установі. Враховуючи викладені мотиви, той факт що свідок [PERSON] не є медичним працівником і не може в достатній мірі визначити чи перебуває у хворобливому стані людина та чи такий стан є перешкодою для невиходу на роботу, суд не може покласти у основу доказування пропуску з поважної причини позивачкою [PERSON] двох робочих днів. Такі показання свідка [PERSON] в частині підтвердження хворобливого стану позивачки Семенюк С.С.= 21 та 22 березня 2013 року, повністю спростовані показаннями свідка [PERSON], даними у судовому засіданні. Зокрема свідок у суді підтвердив, що бачив близько 11 години на міському ринку у Славуті у останній день навчальної четверті, у пятницю, 22 березня 2013 року здорову усміхнену позивачку [PERSON] Факт невиходу на роботу 21 та 22 березня 2013 року підтверджений у суді даними показань представників відповідачів [PERSON] та [PERSON], свідок [PERSON] Лікуючи лікар [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно 18 березня 2013 року в амбулаторію звернулася позивачка [PERSON] з ознаками респіраторного захворювання. Лікар [PERSON] оглянула позивачку та з врахуванням фаху, зокрема, можливого спілкування на робочому місця з колективом дітей, з метою обмеження поширення інфекції серед дітей, надала рекомендації щодо амбулаторного лікування, визначивши наступний лікарський огляд через три доби. Оскільки позивачка [PERSON] не зявилася на огляд через три доби, свідок лікар [PERSON] відповідно до інструкції видачі лікарняних листів № 455 в редакції від 2001 року вимушено закрила бюлетень. Показання свідка [PERSON] повністю підтверджені у суді даними пояснень свідка [PERSON], яка перевіряла роботу лікаря [PERSON] в звязку із скаргами позивачки. Суд досліджує показання свідка лікаря ЦРЛ [PERSON] в частині видачі направлень на здавання аналізів, які підтверджені даними медичних довідок про здавання таких. Між тим, свідок [PERSON] у суді показала, що не проводила огляд позивачки [PERSON] як хворої а лише виписала направлення на здавання аналізів. Свідок на заперечила той факт, що лікарняного чи довідки про перебування позивачки [PERSON] у хворобливому стані не оформляла та таких не видавала. Право подавати докази забезпечується обовязком суду ці докази приймати. Суд може не прийняти подані йому докази лише у випадках, прямо передбачених законом, зокрема у разі їх неналежності. Відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. В звязку із допитом свідків [PERSON] та Л.В. та [PERSON] суд виходить з того, що серед обовязків осіб, які беруть участь у справах позовного провадження, коментована стаття виділяє обовязок подати для підтвердження своїх вимог або заперечень усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Тим самим законодавець обмежує строки подачі доказів. Відповідальність за невиконання цього обовязку встановлена лише для сторін: відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК докази, подані з порушенням цих строків, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Представник позивачки [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заявляючи клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] послалися на поважність причини неподачі доказів у передбаченому законом порядку. Зокрема вказували на те, що відомості, на які вказали свідки їм стали відомі безпосередньо перед початком судового засідання у якому вони були заявлені для допиту. Враховуючи викладені обставини, суд визнав можливим задовольнити такі клопотання та допитати свідків у судовому засіданні. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідним від вимог про поновлення на роботі, в задоволенні яких відмовлено, суд дійшов висновку про відсутність підстав, щодо задоволення вимог в цій частині. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного, що згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення його законних прав. Враховуючи обставини та підстави звільнення позивача з роботи, висновки суду про законність дій відповідача при звільненні та відсутність підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку і про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може покласти у основу рішення пояснення позивачки та її представника на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються встановленими у судовому засіданні доказами, поясненнями свідків. Покази позивачки [PERSON] та її представника обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає безпідставною позовною вимогою про визнання наказів незаконним і їх скасування, поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідачів стосовно порядку (термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження, перевірки та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. За таких обставин, суд визнає позовну заяву не обґрунтованою, а відтак не підлягаючою задоволенню. Позивач за законом звільнений від сплати державного мита у справі. Позовні вимоги не задоволені, судові витрати у вигляді судового збору підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed