Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

19 серпня 2013 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13 серпня 1988 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2011 року був розірваний. Під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій розташоване дане домоволодіння; квартира [ADDRESS]; автомобіль марки КІА Сееd, д/н [NUMBER]; гараж у гаражному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: м. Дніпропетровськ, перший тупик Запорізького шосе. Загальна вартість зазначеного майна на сьогоднішній день становить 2 135 000,00 грн. З урахуванням уточнень, просила суд, поділити спільно набуте сторонами під час перебування у шлюбі майно, наступним чином: визнати за нею право власності на домоволодіння та земельну ділянку, припинивши право власності відповідача на дане майно, визнати за [PERSON] право власності на квартиру, автомобіль та гараж, виплативши останньому різницю вартості поділеного майна у сумі 402 000,00 грн. ( а.с. 3-7, 64-67). Також в серпні 2013 року до суду з позовом про розподіл майна звернувся [PERSON] З урахуванням уточнень, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, набутого подружжям під час перебування у шлюбі, а саме: квартири [ADDRESS], домоволодіння та земельної ділянки, розташованих у [ADDRESS], автомобіля КІА Сееd, д/н [NUMBER], гаражу у гаражному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: м. Дніпропетровськ, перший тупик Запорізького шосе ( а. с. 78-79, 103-105). Ухвалою суду від 29 жовтня 2013 року провадження по даній цивільній справі було об'єднано з позовними вимога, заявленими [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна по цивільній справі №201/9762/13-ц ( а. с. 72). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2013 року позов [PERSON] - задоволено частково. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна - відмовлено. Виділено в натурі та визнано за [PERSON] у повному обсязі право власності на: домоволодіння (будинок, гараж, літня кухня, земельна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Припинено право власності [PERSON] на 1/2 частку цього домоволодіння. Виділено в натурі та визнано за [PERSON] у повному обсязі право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]; автомобіль [NUMBER]; гараж у гаражному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: м. Дніпропетровськ, Перший тупик Запорізького шосе. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості поділеного між подружжям майна в розмірі 402 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі та відмови у позові [PERSON]. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13 серпня 1988 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2011 року був розірваний (а. с. 12, 13-14). 18 жовтня 1995 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з одного боку, та [PERSON] з другого - був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Е.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 4-4006, за умовами якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], вартість якої на сьогоднішній день становить 490 000 грн. (а. с. 84). Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 13 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2220, [PERSON] придбала домоволодіння [ADDRESS], вартість якого на сьогоднішній день становить 1 230 000 грн. (а. с. 82). Також судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2224, [PERSON] придбала земельну ділянку, розташовану [ADDRESS], вартість якої на сьогоднішній день становить 240 000 грн. (а. с. 83). Під час перебування у шлюбі сторонами було також придбано: автомобіль марки КІА Сееd, д/н [NUMBER], вартість якого на сьогоднішній день становить 130 000 грн., та гараж у гаражному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: м. Дніпропетровськ, Перший тупик Запорізького шосе, вартістю на сьогоднішній день 45 000 грн. Загальна вартість спірного майна становить 2 135 000 грн. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд 1 інстанції виходив із того, що позивачкою [PERSON] спірне майно було придбано під час перебування у шлюбі з [PERSON] та є спільним сумісним майном подружжя. Суд виходив із того, що між сторонами склалися вкрай гострі відносини, проживання разом в одному будинку та спільне користування ним неможливо. Тому суд задовольнив частково позовні вимоги [PERSON] поділивши майно, яке було набуте сторонами під час перебування у шлюбі, виділивши [PERSON], домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку цього домоволодіння; виділивши [PERSON] та визнавши за ним право власності на: квартиру за адресою: [ADDRESS]; автомобіль [NUMBER]; гараж у гаражному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: м. Дніпропетровськ, Перший тупик Запорізького шосе. А розглядаючи позовні вимоги [PERSON] суд прийшов до висновку, що, оскільки право власності [PERSON] на 1/2 частину набутого під час перебування у шлюбі з [PERSON] майна є очевидним, визнається та сторонами не заперечується, відсутні підстави для визнання в судовому порядку режиму спільного володіння сумісним майном. Суд також прийняв до уваги, що у сторін наявні непорозуміння з приводу володіння майном, яке придбане ними під час перебування у шлюбі, а визнання права власності на 1/2 частину такого майна за стороною не вирішить зазначених непорозумінь що його володіння, оскільки [PERSON] не бажає необхідним розподілити спільне майно. Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки згідно із ст. 60 СК України, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 ЦК України, передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленість між ними. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України та ст.ст. 370, 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, відповідно до п.6 ч.І ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи із того, що [PERSON] отримала у власність і фактично користується домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з речами побутового вжитку, які були придбані у період шлюбу, що в ньому знаходяться, і відповідач не заявляв позову про їх розподіл, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про те, що виділення позивачці у натурі цього домоволодіння, не суперечитиме засадам справедливості цивільного законодавства. Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки майна яке підлягало розподілу, не можуть бути враховані як підстава для скасування рішення, оскільки згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя") поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За таких обставин посилання в апеляційній скарзі [PERSON] на те, що рішення суду у цій частині є несправедливим, оскільки станом на жовтень 2013 року дійсна вартість майна перевищує визначену судом, - не можна прийняти до уваги, оскільки в суді 1 інстанції відповідач клопотань про оцінку майна не заявляв і не просив призначити товарознавчу експертизу для визначення його ринкової ціни. Відсутнє таке клопотання і в апеляційній скарзі, а згідно із ч.І ст. 60, ч.З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Не являється підставою для скасування рішення суду і посилання апелянта на те, що уточнена позовна заява [PERSON] від 09 жовтня 2013 року позивачкою не підписувалась, а апелянтом в судовому засіданні позов не визнався, не підтверджуються матеріалам справи та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Із матеріалів справи вбачається, що загальна вартість спірного майна становить 2 135 000,00 грн., частка кожного з подружжя на майно, придбаного під час перебування у шлюбі є рівною, тобто становить 1 067 500,00 грн. для кожного. Тому суд, врахувавши, що вартість майна, право власності на яке визнано за [PERSON] перевищує на 402 500,00 грн. вартісті майна, право власності на яке визнано за [PERSON], стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості поділеного між подружжям майна, а саме: 402 000 (чотириста дві тисячі) грн. 00 коп., фактично не вирішивши питання про передачу цих грошових коштів [PERSON] Із такими висновками суду у повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням вищезазначених норм матеріального права, які регулюють правовідносини по припиненню права власності, присудженню компенсації, що згідно із ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду. При розгляді справи у апеляційному суді встановлено, що [PERSON] було перераховано грошову компенсацію вартості 1/2 домоволодіння (будинок, гараж, літня кухня, земельна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в сумі 402 000 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА у Дніпропетровській області, що підтверджується представленим позивачкою меморіальним ордером №469506 від 12 грудня 2013 року та довідкою ТУ ДСА у Дніпропетровській області №2850/13 від 13.12.2013 року. За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення підлягає зміні в частині передачі [PERSON] коштів в сумі 402 000 грн., які перераховані [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА в Дніпропетровській області, у відповідності до вимог ст. 71 СК України та ст. 365 ЦК України, з виключенням з резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2013 року абзацу 6, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості поділеного між подружжям майна.

Outcome: partial