Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~30.08.2013 позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивач послалася на такі обставини, що вона з 26.01.2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Московського районного суду міста Харкова був розірваний. Від шлюбу народився син, [PERSON], [INFO] 18.10.2012 року позивач уклала шлюб з громадянином [PERSON] Федерації та бажає переїхати на постійне проживання до свого чоловіка. Проте, батько дитини, відповідач по справі, дозвіл на виїзд малолітньому [PERSON] не надає. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач в судовому засіданні подала заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої вона просить надати дозвіл малолітньому [PERSON] на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу батька строком на два роки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник третьої сторони до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просив прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суд, дослідивши матеріали по справі, заслухавши пояснення та доводи сторін, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~26.01.2008 року позивач уклала шлюб із відповідачем. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19.07.2012 року шлюб було розірвано. Від шлюбу народився син - [PERSON], [INFO], який згідно рішення суду про розірвання шлюбу залишився проживати разом з матірю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~18.10.2012 року між позивачем та [PERSON], громадянином [PERSON] Федерації, було укладено шлюб, внаслідок чого позивачем було прийняте рішення переїхати до [PERSON] Федерації на постійне проживання для створення нової сімї. Відповідач добровільно згоди на виїзд його сина за межі України надавати відмовляється. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ст. 29 ч. 4 ЦК України). За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 п.2 абз. 9). З матеріалів справи із позицій відповідача та його представника вбачається, що відповідач, як батько дитини, заперечує проти її тимчасового виїзду за кордон тому що він впевнений у тому, що позивач [PERSON] має намір вивезти неповнолітнього сина [PERSON] на постійне проживання у [PERSON] Федерацію і у зв'язку з цим він не надає дозволу на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON]. Також відповідач посилається на те, що виїзд за межі України малолітнього сина суперечить його інтересам і позбавляє його права на участь у вихованні сина. Під час судового засідання позивачем було надана заява про уточнення позовних вимог, в якій вона просить надати дозвіл на виїзд дитини тимчасово, строком на два роки. Тому права і обов'язки відповідача, як батька, передбачені ст. ст.141 , 153, 157 СК України не порушуються. Також, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач має намір постійно відвідувати Харків. Позовні вимоги про переїзд неповнолітнього сина на постійне місце проживання за кордон без згоди відповідача не ставилися. Отже, відповідач по справі не позбавлений брати участь у вихованні сина та можливості особистого спілкування з ним. Питання спілкування батька з дитиною, його участі у вихованні та утриманні дитини знаходяться за межами позову. За наявності для того підстав батько не позбавлений права вирішувати відповідні питання в порядку, передбаченому ст. 7 ч. 2, ст. 9, ст.ст. 150, 153, ст.157, ч.ч.3, 4, ст. 181, ч.ч.1,2 СК України, іншими нормами законодавства, в т.ч. врегулювати їх у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Доводи, якими мотивується позиція відповідача, в т.ч. щодо матеріального утримання дитини, необґрунтовані, надумані та не можуть бути підставою для обмеження права дитини на виїзд за кордон. Рішенням суду дитина залишена на виховання позивачці, а відтак і на проживанні із матір'ю, з чим [PERSON] погодився. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позиція відповідача, який проживає окремо від дитини, фактично перешкоджає проживанню дитини із матір'ю, роз'єднує їх, а, отже, порушує права, як дитини так і матері. Твердження відповідача щодо виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання наразі є припущеннями. Проте, слід зазначити, що заявлені позивачем вимоги щодо періоду надання згоди на виїзд за межі України строком на 2 роки судом не можуть буди задоволенні в повному обсязі виходячи з того, що такий строк може негативно вплинути на відносини між батьком та дитиною. Тому суд вважає доцільним зменшити цей строк до одного року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на вищевикладене суд доходить до висновку, що позовні вимоги є законними та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial