Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним. Посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.2000 року вона отримала у власність житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області по вул.Горького, 16. Цього ж дня вказане свідоцтво було зареєстроване в Заставнівському бюро технічної інвентаризації. Ще перед отриманням зазначеного свідоцтва між нею та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості про те, що він буде допомагати їй по господарству, в обробітку землі, а за це вона перепише на нього вказаний житловий будинок власником якого він стане після її смерті, що буде гарантією для неї. Таким чином, вони домовилися по суті про укладення договору довічного утримання. В подальшому 21.03.2000 року відповідач [PERSON] повідомив її, що необхідно поїхати до нотаріуса. Будучи у останнього туди ж приїхав і неповнолітній син [PERSON], відповідач по справі [PERSON] Після цього її покликали в кабінет до нотаріуса і сказали розписатися в договорі, при цьому нотаріус не запитав її, який саме договір вона хоче укласти, їй ніхто не прочитав зміст договору, оскільки вона сама не вміє читати. При цьому [PERSON] повідомив її, що в договорі написано все так як вони домовилися. Вона не зрозуміла, що укладає договір з його неповнолітнім сином. Вважає, що [PERSON] умисно обманув її повідомивши, що вони укладають договір довічного утримання, а натомість був укладений договір дарування з його неповнолітнім сином [PERSON] Після укладення договору [PERSON] допомагав їй по господарству, а приблизно в 2011 році вона довідалася, що житловий будинок отриманий нею у спадщину вже належить [PERSON] Вказує, що даний договір укладений внаслідок обману, а тому має бути визнаний недійсним. Також зазначила, що оскільки вона не вміє читати та писати, то при укладенні договору дарування від 21.03.2000 року державний нотаріус повинен був прочитати їй зміст договору та зробити на ньому відповідну відмітку про це, однак останній цього не зробив. Все викладене призвело до того, що договір дарування укладено ще й з порушенням щодо його нотаріального посвідчення. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримала та додатково пояснила, що після укладення оспорюваного договору між ними була домовленість про подальше користування нею земельною ділянкою. Представник позивача [PERSON] позовну заяву також підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити та пояснив, що під час укладення договору дарування позивач була введена в оману щодо його змісту та не розуміла наслідків його укладення. В 2011 році їй стало відомо про те, що житловий будинок вже їй не належить. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що в 2000 році позивач [PERSON] сама ініціювала укладення договору дарування його сину, її бажання відповідало її волі. Під час нотаріального посвідчення договору нотаріус оголосила зміст договору та розяснила його умови. Після посвідчення договору, вже будучи законним представником власника майна, він зніс житловий будинок в звязку з його старістю та зношеністю. З 2009 року з їх дозволу позивач почала частково користуватися земельною ділянкою, яка розташовувалася під спірним житловим будинком. Приблизно 2-3 роки тому син отримав державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вимоги позовної заяви він не визнає, оскільки позивач в 2000 році сама запропонувала його батькові [PERSON] подарувати житловий будинок. Батько погодився, однак сказав, що договір оформить на сина, тобто на нього. Саме тому, за волею позивача договір дарування був оформлений на нього. Під час посвідчення договору нотаріус зачитав зміст договору та розяснив його умови. Після посвідчення договору подарований житловий будинок був демонтований в звязку із аварійним станом, а вони почали використовувати земельну ділянку під ним. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовну заяву не визнав, заперечив проти задоволення її вимог та пояснив, що на момент укладення спірного договору воля сторін була направлена саме на укладення договору дарування. Обдарований прийняв дар, зареєстрував свої права та розпорядився ним на власний розсуд. Після цього в 2000 році предмет дарування був знищений шляхом розбирання. На сьогоднішній день земельна ділянка приватизована та жодних споруд на ній не має. В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації, пояснив, що 19 липня 2013 року інженером проведена інвентаризація нерухомого майна в с.Кадубівці, вул.І.Франка, 16 (колишня вул.М.Горького, 16) Заставнівського району Чернівецької області та виявлено, що житловий будинок та сарай знесено, а є лише огорожа. Інші житлові будинки та господарські споруди відсутні. Третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Заставнівської державної нотаріальної контори в судове засіданні не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи позивача та представника, відповідачів та їх представника, пояснення третьої особи та свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст.ст.243, 244 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяв на момент укладення оспорюваного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. У відповідності до ст. 227 вказаного вище Кодексу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Підстави укладення договору та недійсність угоди, укладеної внаслідок обману передбачені ст.ст.153, 57 ЦК УРСР в редакції 1963 року, які регламентували, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Угода, укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом потерпілого. Якщо угода визнана недійсною, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна. У п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 р. зазначалося, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. На виконання вказаних вимог судом в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.2000 року була власником спадкового майна після смерті [PERSON], яке складалося з житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в с.Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області по вул.М.Горького, 16. Дана обставина підтверджується копією вказаного свідоцтва (а.с. 10). Згідно укладеного договору дарування від 21.03.2000 року (а.с. 9) позивач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв в дар вищевказаний житловий будинок. Дар сторони оцінили в сумі 2249 гривень. В інтересах обдарованого діяв його батько відповідач по справі [PERSON], який засвідчив договір також своїм підписом. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах та дотримано його письмової форми, а також нотаріальному посвідченню. Оскільки вказаний договір є реальним, то відповідач з своїм законним представником батьком, прийняли житловий будинок та в подальшому розпорядилися ним на власний розсуд. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є приватним нотаріусом і станом на 21.03.2000 року посвідчувала договір дарування як державний нотаріус, пояснила, що воля позивача [PERSON] під час укладення договору була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку, вона особисто розяснювала наслідки його укладення та оголошувала його зміст. Також вказала, що якби даритель вів мову про договір довічного утримання, то вона обовязково б врахувала це. Сторони особисто підписали укладений договір і жодна з них не мала претензій чи зауважень. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що вони дійсно весною 2000 року на прохання відповідача [PERSON] демонтували подарований житловий будинок у звязку з тим, що він був старим та не придатним для проживання. Відсутність предмету спірного договору на даний час підтверджується також актом комісії Кадубовецької сільської ради від 22.07.2013 року (а.с. 30) та довідкою Заставнівського РБТІ від 22.07.2013 рок у(а.с. 31). Позивач посилається на ту обставину, що вона вважала нібито укладала договір довічного утримання, а договір дарування уклала внаслідок обману з боку відповідача [PERSON] Однак дане твердження позивача не відповідає дійсності та встановленим в судовому засіданні обставинам, повністю спростовується показами свідка [PERSON] та показами відповідачів. Виходячи зі змісту ст.425 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. В судовому засіданні позивачем не доведено та не надано жодного доказу того, що неповнолітній набувач [PERSON] або ж його законний представник батько [PERSON] надавали їй матеріальне забезпечення в будь-якій формі, що є істотною умовою договору довічного утримання. Більше того, в разі відсутності такого забезпечення вона б могла розірвати укладений договір. Також позивач не міг не знати та не бачити факт відсутності та демонтажу житлового будинку, який був предметом договору. Якщо вона вважала його своїм майном, то в разі знищення такого звернулася б до правоохоронних органів або ж іншим чином намагалася відновити свої порушені законні інтереси та майнові права. Остання не заперечувала в судовому засіданні того факту, що вона користувалася земельною ділянкою за вказаною адресою та знала про її приватизацію відповідачем [PERSON] Все вищевикладене дає підстави суду зробити висновок, що позивачу [PERSON] під час укладення договору дарування 21.03.2000 року було достеменно відомо про його зміст, предмет та наслідки. Жодних фактів можливого обману з боку відповідача [PERSON] в суді не встановлено. Посилання позивача також на ту обставину, що договір дарування був укладений з порушенням вимог законодавства, щодо його нотаріального посвідчення, спростовується самим договором. З його тексту вбачається, що він укладений та посвідчений державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори [PERSON] з дотриманням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 року, яка діяла на момент його укладення та закону України «Про нотаріат». Отже, підстав для визнання договору дарування недійсним в порядку ст.ст.47, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, також не має. В судовому засіданні представник відповідачів заявив про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк для звернення до суду із вказаним позовом. Як вбачається з п.11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як позивач [PERSON] так і відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договору дарування 21.03.2000 року діяли добровільно, свідомо та розуміючи зміст та предмет укладеного договору, їх волевиявлення було добровільним. Саме тому, підстав для визнання його недійсним не має, позов є недоведеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed