Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, більше 2 років вони проживають окремо, з того часу не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що їх сімя розпалась остаточно і терміну для примирення призначати не потрібно. Крім того, просить визначити місце проживання дитини з матірю, так як вона має постійний щомісячний заробіток, місце постійного проживання, а відповідач взагалі не цікавиться долею дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином (а.с.17), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, спільне життя у сторін не склалось, більше 2 років вони проживають окремо, з того часу не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому суд приходить до висновку, що сімя даного подружжя розпалась остаточно і терміну для примирення призначати не потрібно. Як передбачає ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Поскільки позивачка, з якою на даний час проживає дитина, має постійний щомісячний заробіток, місце постійного проживання, задовільний стан здоровя, а відповідач більше двох років проживає окремо, не цікавиться долею дитини, тому суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з матірю.

Outcome: approved