Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

До краснокутського районного суду Харківської області звернулась [PERSON] з вищезазначеним позовом. Просить суд розірвати шлюб із [PERSON] та виділити у власність їй та відповідачу [PERSON] по 12 частині житлового будинку [ADDRESS] , а також по 12 іншого спільного рухомого майна подружжя. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила суд позов задовольнити, мотивуючи тим, що будинок було придбано за її власні кошти. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково в частині розірвання шлюбу . В решті позовних вимог позов заперечував. Згідно положень норм Цивільного - Процесуального Кодексу України , щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного - Процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 58, 59 Цивільного - Процесуального Кодексу України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази , які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до наведених норм судом були досліджені наступні документи: Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Пархомівською сільською радою Краснокутського району Харківської області 28 грудня 1991 року. Згідно даного документу шлюб між позивачем та відповідачем по справі було укладено 28 грудня 1991 року. Відповідь на запит РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 11 листопада 2013 року за № 461 , згідно якої будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 12 березня 1991 року . Реєстрація права власності відбулась 26 грудня 1991 року. Копія договору купівлі - продажу від 12 березня 1991 року з додатками , завірена КП «Краснокутське БТІ» із якої витікає, що [PERSON] купив, а колгосп «Зоря Комунизму» продав останньому житловий будинок [ADDRESS]. З урахуванням інформації , що до часу укладання договору купівлі - продажу будинку , а відповідно , і часу виникнення правовідносин, суд вважає за необхідно користуючись положеннями Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, чинними на той час . Дана позиція ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 5 Цивільного Кодексу України . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 128 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до вимог ст. 227 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно наведених норм права відповідачем був придбаний у власність будинок. Право власності зареєстровано , відповідно до законодавства. Окрему увагу суд приділяє тій обставині, що договір купівлі - продажу був укладений до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, а тому вважати будинок [ADDRESS] майном набутим подружжям або в шлюбі у суду немає підстав. В судовому засіданні встановлено, що примирення подружжя та збереження родини неможливе . Крім того відповідач не заперечує проти задоволення позову в цій частині. Відповідно ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу заперечує інтересам одного з них або інтересам їх дітей, котрі мають важливе значення. Що до позовних вимог про поділ рухомого майна, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню в зв`язку з відсутністю конкретизації того, яке саме майно підлягає поділу, яка його вартість, та яка сума судового збору, відповідно, повинна бути сплаченою. Позовні вимоги щодо витребування у відповідача документів на будинок земельні ділянки та транспортні засоби по суті є заявою про забезпечення доказів та повинні оформлюватись належним чином і обтяжені сплатою судового збору. Беручи до уваги зазначені обставини справи, суд вважає за доцільне позов задовольнити частково. Враховуючи вище наведене,

Outcome: partial