Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] ([INFO]; паспорт: серія [NUMBER], виданий Рубіжанським МВ УМВС України у Луганській області 23 березня 2001 року) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просила визнати за нею, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.40,51). Безпосередньо у позовній заяві, позивач зазначила, що вона будучи членом житлово-будівельного кооперативу «Сєвєрський», користуючись наданою їй цим кооперативом квартирою [ADDRESS], у 1992 році повністю внесла 100 % свого пайового внеску за цю квартиру, а тому набула право власності на вказану квартиру правомірно. Проте, Реєстраційною службою Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області зазначене право не визнається, оскільки її представнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру, за відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.2-3). Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Подав письмову заяву, якою вказав, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.51). Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради народних депутатів №45/1 від 14 лютого 1978 року народження, при міському відділі комунального господарства, було створено житлово-будівельний кооператив «Сєвєрський» (а.с.44). Позивач, [PERSON] ([INFO]; паспорт: серія [NUMBER], виданий Рубіжанським МВ УМВС України у Луганській області 23 березня 2001 року), на підставі рішення виконавчого комітету Рубіжанської міської ради народних депутатів та ордеру на виділення квартири, як член житлово-будівельного кооперативу «Сєвєрський», отримала право на вселення та безстрокове право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.1,5,41-42). Будучи членом вказаного кооперативу, третього серпня 1992 року, [PERSON], припинила своє зобов'язання по сплаті пайових внесків шляхом його повного виконання, оскільки внесла усі пайові внески (а.с.5,45-47,49-50). Вважаючи себе фізичною особою, яка набула право приватної власності на квартиру [ADDRESS], з метою державної реєстрації зазначеного права, [PERSON] (через свого представника) звернулась до Реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, яка відмовила їй у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.10-11). За даними комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, право власності станом на 31 грудня 2012 року на квартиру [ADDRESS], за будь-якою особою не було зареєстрованим (а.с.6). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності чи інші речові права на квартиру [ADDRESS], відсутні (а.с.39). Із встановлених обставин вбачаються цивільно-правові відносини в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на нерухоме майно. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 Цивільного кодексу України квартира у багатоквартирному жилому будинку вважається нерухомою річчю. Поряд з цим, відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню), було передбачено, що цивільні права та обов'язки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що об'єктами цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можуть належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України з 15 квітня 1991 року по 20 червня 2007 року, є Закон України «Про власність», положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, ставши власником якого він набуває право розпоряджатись ним на свій розсуд. Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік. Тому, оскільки [PERSON] у період дії наведених нормативно-правових положень, користуючись наданою їй квартирою [ADDRESS], будучи членом житлово-будівельного кооперативу «Сєвєрський», третього серпня 1992 року повністю внесла свій пайовий внесок за цю квартиру, вона набула право приватної власності на зазначену квартиру, що в силу закону на момент виникнення в неї такого права, не передбачало додаткової обов'язкової його реєстрації. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача [PERSON], як власника квартири [ADDRESS], не визнається Реєстраційною службою Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену квартиру, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved