Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВК»Будводоканал» про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що він в період з 01 березня 2000 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді директора по виробництву. 28 березня 2011 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ. В період його роботи на підприємстві йому неодноразово затримували виплату заробітної плати, а також не здійснювали її виплату за період щорічної відпустки. На даний час у відповідача перед ним існує заборгованість по виплаті йому заробітної плати за період з серпня 2010 року по грудень 2010 року (включно) на загальну суму 3 500 грн., а також фактично йому не виплачена компенсація за невикористану відпустку. Крім того в період його роботи він вимушений був за свій рахунок здійснувати заправку автомобіля «Тойота Прада», номерний знак [NUMBER], який використвували для виробничих потреб. Йому відповідач не компенсував суми в рахунок придбання бензину для заправки автомобіля в сумі 3 236,02 грн. Також вважає, що йому заподіяна моральна шкода в зв»язку з невиплатою йому заробітної плати з вини відповідача, розмір якої він оцінює в сумі 1 000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2010 року по грудень 2010 року в розмірі 3 500 грн., компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, а також компенсацію сум в рахунок придбання ним бензина за заправку автомобіля для виробничих потреб в розмірі 3 236,02 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 грн. Представник відповідача звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення немайнової шкоди, посилаючись на те, що [PERSON] умисно, з наміром заподіяти шкоду підприємству шляхом приниження ділової репутації, зниження престижу та підриву довіри до діяльності ТОВ «ВК «Будводоканал» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з заробітної плати при відсутності будь-яких підстав для того та при обізнаності його про відсутність таких підстав, лише користуючись передбаченим цивільно-процесуальним законодавством правом на звернення до суду з позовом з метою реалізації своїх намірів та заподіяння шкоди підприємству. Тому у діях [PERSON] є зловживання передбаченим ст.3 ЦПК України процесуальним правом зверненням до суду. Таке зловживання позивачем заподіяло ТОВ «ВК «Будводоканал» немайнову шкоду шляхом приниження ділової репутації, зниження престижу та підриву довіри до діяльності підприємства. Про його звернення до суду з вимогами, що представляють підприємство як таке, що не виконує своїх зобов'язань у трудових відносинах та ігнорує права та інтереси працівників, стало відомо діючим працівникам та контрагентам підприємства, що знизило їх довіру до діяльності підприємства, заплямило ділову репутацію та знизило престиж підприємства. Внаслідок звернення [PERSON] до суду з такими вимогами колектив підприємства відволікається від виконання трудових обов'язків через поширення чуток про утиск прав працівників підприємством та про систематичну недоплату працівникам належних їм виплат. Рівень та швидкість праці на підприємстві знизилися, що призвело до зниження продуктивності. Сам випадок подання до ТОВ «ВК «Будводоканал» такого позову від колишнього працівника ставить під сумнів належність виконання зобов'язань підприємством, справедливий характер взаємовідносин з іншими суб'єктами суспільних відносин. Для контрагентів такі дії з боку колишнього працівника є свідченням неналагоджених відносин у ТОВ «ВК «Будводоканал» з працівниками, неповаги до керівництва та колективу, відсутності належної організованості праці та трудових відносин на підприємстві. Це, у свою чергу, може свідчити про низький рівень послуг, що надаються підприємством. Також про наявність такої справи стало відомо й особам, що мали намір працювати на цьому підприємстві, що спричинило зниження кількості осіб, заінтересованих у працевлаштуванні на підприємстві. Внаслідок вищевказаних протиправних дій [PERSON], з урахуванням повної безпідставності заявленого ним позову, ТОВ «ВК «Будводоканал» спричинено немайнову шкоду в розмірі 20 000 грн. Визначену суму відшкодування немайнової (моральної) шкоди у розмірі 20 000 грн. вважає розумною і справедливою тому що, менший розмір не може служити достатньою компенсацією немайнових втрат ТОВ «ВК «Будводоканал» та мав би бути заохоченням для подальшого продовження [PERSON] його протиправної діяльності шляхом зловживання ним процесуальними правами, що має бути припинено та до позивача має бути застосовано відповідальність у вигляді відшкодування завданої ним шкоди. Тому просить суд зобов'язати [PERSON] припинити зловживання своїми правами звернення до суду до ТОВ «ВК «Будводоканал» та стягнути з нього на користь ТОВ «ВК «Будводоканал» 20 000 грн. в якості відшкодування немайнової (моральної) шкоди і стягнути судові витрати у розмірі 220,40 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Неодноразово їх уточнювали і в остаточній редакції в судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за жовтень місяць 2010 року в сумі 809,40 грн., за листопад 2010 року в сумі 647,71 грн., компенсацію з урахуванням інфляційного збільшення в зв"язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з грудня 2009 року по березень 2011 року в розмірі 18,30 грн., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2011 року по 17 грудня 2013 року (включно) в сумі 38 014,16 грн., а також моральну шкоду в сумі 1 000 грн. і судові витрати по сплаті судового збору, витрати на правову допомогу та витрати по проведенню почеркознавчої експертизи та комісійної судово - економічної експертизи. Представник відповідача, Оксаніченко М.Є., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зустрічний позов підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача за первісним позовом посилався на те, що у позивача відсутня будь-яка заборгованість по заробітній платі, заробітна плата ним була отримана особисто, про що свідчать платіжні відомості. Крім того, разом із звільненням йому була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку за 213 днів в сумі 5 195,58 грн. Вимоги позивача про компенсацію сум за придбання бензину в розмірі 3 236,02 грн. є незаконними та безпідставними, так як автомобіль «Тойота Прада», номерний знак [NUMBER], хоч і належав на праві власності відповідачеві, однак для виробничих потреб ніколи не використовувася і перебував в повному фактичному володінні і користуванні [PERSON] На ці обставини він сам посилається при зверненні до Іллічівського районного суду міста Маріуполя з позовом про визнання права власності за ним на вказаний автомобіль, зокрема, що автомобіль фактично належить йому і перебуває в його володінні і користуванні з 10.12.2009 року, про що свідчить копія позовної заяви. Крім того, позивач пропустив тримісячний строк, передбачений ст.233 КЗпПУ для звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача грошових сум. Тому просила відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Згодом в судовому засіданні заявила про те, що уточнює свої зустрічні позовні вимоги і і просила суд стягнути з позивача на користь відповідача немайнову шкоду в сумі 2 000 грн. та судовий збір в сумі 220,40 грн. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги слід задовольнити, а в задоволенні зустрічних - відмовити з наступних підстав. [PERSON] в період з 01 березня 2000 року по 28 березня 2011 року працював на посаді директора по виробництву товариства з обмеженою відповідальністю «ВК» Будводоканал» (а.с.8,30). Як свідчить наказ про звільнення [PERSON], наказом наказано бухгалтерії провести остаточний розрахунок з позивачем і виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку в кількості 213 днів (а.с.30). Згідно платіжних відомостей, [PERSON] у серпні 2010 року отримав заробітну плату в сумі 823,94 грн., у вересні 2010 року в сумі 728,46 грн., у жовтні 2010 року в сумі 809,40 грн., у листопаді 2010 року - 647,71 грн. (а.с.31-36). У вказанах відомостях отримання сум засвідчено підписами [PERSON] Згідно виписки із розрахункової відомості по заробітній платі ТОВ ВК «Будводоканал» за березень 2011 року, [PERSON] нарахована заробітна плата в сумі 868,57 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 5 195,58 грн. (а.с.40). Як свідчить довідка середньомісячна заробітна плата позивача, за період з серпня по грудень 2010 року становить 943,89 грн. (а.с.45), за січень-лютий 2011 року - 1003,31 грн. (а.с.167), а згідно довідки від 22.04.2013 року, середня заробітна плата [PERSON] за попередніх 12 календарних місяців склала 741,93 грн. (а.с.168), при цьому середньоденна заробітна плата [PERSON] за січень-лютий 2011 року становила 51,45 грн. (а.с.169). Табеля виходів на роботу за серпень 2010 року свідчать, що таких днів виходу у [PERSON] було 85; за вересень 2010 року - 64; за жовтень 2010 року - 84; за листопад 2010 року - 48; за грудень 2010 року -92 (а.с.46-50). Згідно довідки про нараховану і виплачену заробітну плату [PERSON], йому у серпні 2010 року нараховано і виплачено 823,94 грн., у вересні 2010 року - 728,46 грн., у жовтні 2010 року - 809,40 грн., у листопада 2010 року - 647,71 грн.; у грудні 2010 року - 813,82 грн., у січні 2011 року - 824,82 грн., у лютому 2011 року -819,40 грн., у березні 2011 року - 4 968,96 грн. (а.с.51). Як свідчить довідка про використану відпустку [PERSON] за період його трудової діяльності з 01.03.2000 року по 28.03.2011 року, ним за період 2005 року по 28 березня 2011 року використано 53 дні відпустки, а невикористано - 213 днів. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 06 березня 2013 року № 10289/10290/12-32, підписи [PERSON] у відомості про отримання заробітної плати за серпень 2010 року, за вересень 2010 року виконані самим [PERSON], однак підписи у відомості за жовтень 2010 року та листопад 2010 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON] (а.с.126-131). Висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 26 листопада 2013 року № 5530/13069/13-45 свідчить про те, що нарахування заробітної плати [PERSON] та утримання з неї за період з грудня 2009 року по березень 2010 року здійснено у відповідності з нормами діючого законодавства, що підтверджується розрахунковими відомостями та сплачено у повному обсязі, компенсація в зв"язку з затримкою строків виплати заробітної плати обчислюється в сумі 18,30 грн., компенсація з урахуванням інфляційного збільшення підлягає нарахуванню і виплаті [PERSON] в зв"язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з грудня 2009 року по березень 2011 року включно в розмірі 18,30 грн., компенсація за невикористану відпустку [PERSON] нарахована відповідно з вимогами законодавства в сумі 5 195,58 грн. та виплачена 18 квітня 2011 року. Не встановлено наявності заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] за період з грудня 2009 року по березень 2011 року, але підлягає донарахуванню компенсація в зв"язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 18,30 грн. Згідно положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статтей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За таких обставин суд вважає, що строк звернення до суду із вказаним позовом [PERSON] не пропущений, а посилання представником відповідача на його пропуск позивачем є безпідставними. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні судом достовірно встановлено, що позивачеві у жовтні 2010 року не виплачена заробітна плата в сумі 809,40 грн., та в листопаді 2010 року в сумі 647,71 грн., тому вона підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі Постанова), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно з п. 32 Постанови у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати /далі - Порядок/, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до ч. 3 п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно розрахунку позивача його середній заробіток за весь час затримки розрахунку починаючи з 28 березня 2011 року по 17 грудня 2013 року становить 38 014,16 грн., з розрахунку: 25,72 грн. х 1 478 днів (де 25,72 - середньоденний заробіток позивача, а 1 478 грн. - робочі дні). Оскільки відповідач вимог закону при звільненні позивача не виконав, остаточно з ним не розрахувався, то суд вважає вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація в зв"язку з порушенням строків виплати заробітної плати, яка за період з грудня 2009 року по березень 2011 року, згідно висновку комісійної судово-економічної експертизи складає 18,30 грн. За змістом ст.237-1 КЗпП України підставами для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків працівника і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності. Встановивши факт порушення трудових прав позивача, яке полягало у невиплаті йому заробітної плати, суд приходить до висновку що таке порушення призвело до моральних страждань позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому його вимоги про відшкодування такої шкоди підлягають задоволенню в розмірі 1 000 грн. Позивачем [PERSON] при розгляді цивільної справи в суді понесені судові витрати, зокрема: судові витрати по сплаті судового збору в сумі 109,30 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1 000 грн, судові витрати по оплаті почеркознавчої експертизи в сумі 2 059, 60 грн. та судові витрати по оплаті комісійної судово-економічної експертизи в сумі 4 800 грн., які підтверджені документально та відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Щодо зустрічного позову відповідача, то суд зазначає наступне. Як видно із зустрічного позову представник відповідача просить стягнути моральну шкоду, заподіяну приниженням ділової репутації ТОВ «ВК»Будводоканал». Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду від 27.02.2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно п. 27 Постанови, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Як свідчить п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається представник відповідача в зустрічному позові, зокрема: в судовому засіданні не встановлено наявності моральної шкоди, заподіяної ТОВ «ВК» Будводоканал», протиправність діянь [PERSON], наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також її розміру в сумі 2 000 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Outcome: approved