Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернулася в суд до відповідачів з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В огрунтування своїх вимог посилалась на те, що 24 листопада 1999 року між нею та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 103, а саме квартири [ADDRESS], який був укладений на Універсальній Товарній Біржі „Марія, записаний в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 103 від 24.11.1999р. та зареєстрований 24.11.1999 р. в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 10276. Працівники біржи завірили, що подальшого нотаріального посвідчення договір не потребує. Оскільки вона не має можливості розпорядитися купленою нею на законних підставах у свій час квартирою, тому що не дотримане діюче на данний момент законодавство- договір не посвідчений нотаріально- вона вимушена звернутися до суду. Зазначений договір купівлі-продажу виконаний обома сторонами. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити. В судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність та направила для участі у справі свого представника, яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги визнали, проти задоволення позову не заперечували. Представник третьої особи Універсальна Товарна Біржа „Марія- надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнають. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [INFO], що діяв зі згоди матері, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 103, а саме квартири [ADDRESS], який був укладений на Універсальній Товарній Біржі „Марія, записаний в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 103 від 24.11.1999р. 24.11.1999 р. право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на імя [PERSON] в Миколаївському МБТІ, та записано за реєстровим № 10276. Договір виконаний сторонами в повному обсязі: позивач уплатила продавцям вартість квартири, вселилася в неї, зареєструвалася та користується нею, а відповідачі отримали оплату договірної вартості квартири, звільнили її від побутового майна та здійснили виселення з неї. Згідно з вимогами ст.227 ЦК УРСР в редакції ГК 1963 р., що діяв на момент укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР (в ред.1963р.) недодержання у випадках, зазначених в законі, нотаріальної форми угоди, тягне за собою її недійсність. Ст.128 ЦК УРСР передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі. Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції ЦК 2003 р. договор купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлого будинку (квартири) чи іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Із пунктів 3,4 ст.334 ЦК України вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Оскільки відносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 р., то відповідно до п.п.1,4 заключних та перехідних положень ЦК України 2003р. необхідно керуватися нормами ЦК УРСР 1963 р. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved