Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 42 605 гривень 71 копійок, а також судовий збір в розмірі 426 гривні 06 копійок, зазначивши, що вказана сума заборгованості виникла, в зв’язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору від 21 червня 2006 року. Представник позивача в судове засідання не з’явилась, до суду надала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з’явилась, не повідомила суд про причини неявки, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім’я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з’явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за її відсутності та в зв’язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. 21 червня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №DNH4KP86380606. Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит в сумі 2 713,88 грн. на придбання товару, на умовах, визначених договором, із остаточним терміном повернення кредиту та сплати процентів не пізніше ніж 20 червня 2008 року. Позивач свої зобов’язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит в сумі 2 713,88 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов’язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до договору, позичальник зобов’язаний повернути кредит та плату за його користування (відсотки) не пізніше 20 червня 2008 року. Моментом погашення кредиту вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора в повному обсязі: суми кредиту, нарахованих процентів за його користування, всіх інших плат, передбачених договором. З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов’язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Відповідач станом на 13 листопада 2013 року порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, встановленої договором. У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Уклавши з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності [PERSON] систематично порушувала свої договірні зобов’язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами. Відповідно до наданого суду позивачем розрахунку заборгованість за відповідачем по укладеному з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» станом на 13 листопада 2013 року складає 42 605,71 грн., а саме: - заборгованість за кредитом 2 713,88 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 13 174,10 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов’язань за договором 24 212,70 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) – 500 грн.; - штраф (процентна складова) – 2 005,03 грн. Однак, суд не може погодитись з доводами представника позивача про стягнення з позивача пені та штрафних санкцій за наступними підставами. Так, в умовах до кредитного договору сторонами визначена позовна давність у 5 років для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками, пенями та іншими штрафними санкціями. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Закон - це нормативно-правовий акт, що приймається в особливому порядку органом законодавчої влади або референдумом, має вищу юридичну чинність, ніж договір. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають з кредитних відносин», в якій зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв’язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, за необхідне застосувати до позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 24 212,70 грн. та штрафних санкцій у розмірі 500 грн. та 2005,03 грн., та відмовити у задоволенні зазначених вимог у зв’язку з пропуском передбаченого законодавством спеціального строку давності в 1 рік для даних вимог. Аналізуючи забрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 2 713 грн. 88 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 13 174 грн. 10 коп. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 229,40 грн. В іншій частині позову відмовити.

Outcome: partial