Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-06 00:00:00

В травні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ветеринарної медицини в Чернігівській області, в якому просив поновити йому строк звернення до суду, визнати нечинними п.п. 1 та 2 наказу відповідача № 31-к від 06.02.2013 року про звільнення з роботи, поновивши його на посаді начальника Ніжинської міської лікарні ветеринарної медицини. В обґрунтування незаконності наказу, позивач вказував, що видання наказу про звільнення перебуває за межами компетенції відповідача, оскільки начальник міської державної лікарні ветеринарної медицини призначається на посаду та звільняється начальником Управління ветеринарної медицини в м. Ніжині за погодженням з начальником Головного управління ветеринарної медицини в Чернігівській області. Позивач також вказував, що наказ винесений під час перебування його на лікарняному, не містить конкретної дати звільнення, а тому є незаконним. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2013 року позовні вимоги задоволено частково, поновлено [PERSON] строк звернення до суду з позовом, визнано недійсними пункти 1 та 2 наказу Головного управління ветеринарної медицини в Чернігівській області „Про звільнення [PERSON]." від 06.02.2013 р. № 31-к, стягнуто з Головного управління ветеринарної медицини в Чернігівській області на користь держави судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі Головне управління ветеринарної медицини в Чернігівській області просить скасувати дане рішення суду в частині задоволення позову та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Незаконність судового рішення апелянт обґрунтовує невірним тлумаченням судом чинного законодавства та встановлених обставин справи. Так, апелянт вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що місто Ніжин є містом районного значення, оскільки відповідною довідкою підтверджується, що місто Ніжин є містом обласного значення. Позивач був начальником міської лікарні міста обласного значення, а тому відповідно до п. 6 Положення про міські державні лікарні ветеринарної медицини начальник міської лікарні ветеринарної медицини призначається і звільняється з посади начальником Головного управління ветеринарної медицини, а тому оскаржуваний позивачем наказ виданий в межах компетенції відповідача. Апелянт також зазначає, що дата звільнення в наказі відсутня, оскільки наказ видавався з метою вжиття заходів виконання рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В письмових запереченнях позивач просить відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду інстанції без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, наказ про звільнення позивача з посади начальника Ніжинського міської державної лікарні ветеринарної медицини видано відповідачем поза межами власних повноважень; наказ не містить посилання на дату звільнення; наказ видано під час перебування позивача на лікарняному, що свідчить про наявність підстав для визнання наказу частково недійсним. Щодо відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про поновлення на роботі, то суд виходив з того, що оскаржуваний наказ відповідачем не реалізовано, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді. Апеляційний суд частково не погоджується з даними висновками місцевого суду, враховуючи наступне. Судом встановлено, що з 30.12.2002 року згідно наказу № 94 [PERSON] був призначений на посаду начальника Ніжинської міської лікарні ветеринарної медицини. Постановою Ніжинського міськрайонного суду від 13 грудня 2012 року, частково зміненою постановою апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2013 року, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-2 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності (а.с. 11-12, 14-17). Відповідно до приписів п.3 ст. 22 Закону України „Про засади запобігання і протидії корупції" особи, яких притягнуто до адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, підлягають звільненню з відповідних посад у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного рішення, яке набрало законної сили. 06 лютого 2013 року Головним управлінням ветеринарної медицини в Чернігівській області був виданий наказ № 31-к про звільнення [PERSON] із займаної посади начальника Ніжинської міської державної лікарні ветеринарної медицини після виходу з лікарняного у зв'язку з набранням законної сили судовим рішення про притягнення його до відповідальності за корупційне правопорушення згідно з п. 7-1 ст. 36 КЗпП України (а.с.9). Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління ветеринарної медицини в Чернігівській області, затвердженого наказом Держветфітослужби України від 10 липня 2012 року № 227, Головному управлінню ветеринарної медицини підпорядковуються управління ветеринарної медицини в містах обласного значення, районах (а.с.49-53). Згідно з п. 6 Положення про міські державні лікарні ветеринарної медицини, затвердженого наказом Державного комітету ветеринарної медицини України від 28.10.2008 р. № 238, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.11.2008 р. за № 1120/15811, начальник лікарні призначається і звільняється з посади в містах обласного значення начальником Головного управління ветеринарної медицини в областях (а.с.44-45). Як вбачається з відповіді Чернігівської обласної ради від 15.07.2013 р., місто Ніжин відноситься до міст обласного значення (а.с.102). За таких обставин доводи позивача та висновок суду першої інстанції про те, що наказ про звільнення [PERSON] було видано Головним управлінням ветеринарної медицини в Чернігівській області поза межами його компетенції є безпідставними, оскільки саме до повноважень Головного управління ветеринарної медицини належить право звільнення начальника міської лікарні ветеринарної медицини. Щодо висновку суду про те, що наказ про звільнення [PERSON] видано під час перебування останнього на лікарняному, що є грубим порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, то апеляційний суд виходить з наступного. Згідно з п. 7-1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4, 7-1 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 КЗпП України та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 7-1 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються. Отже, враховуючи наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, видання наказу про звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності не суперечить нормам трудового законодавства. Щодо відсутності в оскаржуваному наказі від 06.02.2013 року конкретної дати звільнення [PERSON], то апеляційний суд виходить з наступного. Виходячи із аналізу норм трудового законодавства та враховуючи положення наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 р. № 489 „Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" ( із наступними змінами), зазначення в наказі про звільнення дати звільнення є обов'язковим. Відсутність конкретної дати звільнення [PERSON] в наказі від 06.02.2013 року є порушенням трудового законодавства і свідчить про те, що трудові відносини між сторонами не були припинені; наказ від 06.02.2013 року не був реалізований, що свідчить відсутність порушення прав позивача. Враховуючи зазначене вище, позовні вимоги позивача про визнання недійсними пунктів 1,2 наказу від 06.02.2013 р. є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: dismissed