Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради про визначення часток учасників у спільній сумісній власності, визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свій позов мотивував тим, що 02 березня 1993 року на підставі наказу генерального директора ВО «Хімпром» №522 позивачеві, його батькові [PERSON] та [PERSON] передана у спільну сумісну власність квартира [ADDRESS] та вони отримали свідоцтво право власності на це житло. Позивач проживає у вказаній квартирі, це єдине його житло. Порядок користування квартирою між співвласниками не встановлювався, а користувались всіма приміщеннями спільно. Вважає, що розмір часток у спільній сумісній власності є рівним і складає по 1/3 ідеальної частки. 10 серпня 1995 року померла [PERSON] Після смерті відкрилась спадщина на належну їй частку зазначеної квартири. Заповіту не залишила. Позивач не міг оформити спадщину після смерті тітки у зв'язку з тим, що на той момент діяв Цивільний кодекс України в редакції 1963 року, відповідно до якого позивач, як двоюрідний племінник померлої не входив до кола спадкоємців за законом. Після смерті тітки позивач залишився сам проживати у зазначеній квартирі і користувався часткою померлої тітки та свого батька, оскільки [PERSON] переїхав проживати у [INFO]. Позивач майже 18 років користується всією квартирою, самостійно сплачує житлово-комунальні послуги, проводить необхідний ремонт та утримує квартиру в належному стані. [PERSON] міська рада з позовом про визнання спадщини відумерлою після смерті [PERSON] до суду не зверталась і претензій щодо користування цією спадщиною до позивача не предявляла. Позивач вважає, що на протязі 18 років відкрито, добросовісно і безперервно володів належною померлій часткою квартири, а тому набув право власності на зазначену частку. Просить суд визначити розмір часток у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 1/3 ідеальних часток за кожним із співвласників, визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на 1/3 ідеальної частки зазначеної квартири, яка належала [PERSON], та припинити право власності останньої на вказану частку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2013 року до участі в справі була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів [PERSON] обєднана державна податкова інспекція, як орган, що представляє державу у відносинах спадкування. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Натомість, до суду надійшла його заява, відповідно до якої [PERSON] просить зазначену цивільну справу розглядати у його відсутність, визнає позовні вимоги та не заперечує щодо їх задоволення. Представник [PERSON] міської ради за довіреністю не заперечувала щодо визначення часток у спільній сумісній власності, зважаючи, що один із співвласників помер, а щодо визнання права власності на частку за набувальною давністю заперечувала, пояснивши, що позивач не довів добросовісності свого володіння. Крім того, зазначила, що співвласник [PERSON] померла ще в 1995 році і відповідно держава, інтереси якої представляє податковий орган, є належним відповідачем у справі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами розділу І Книги 3 ЦК України, а також ЦК України (в редакції 1963 року) щодо спадкування державою. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1994 року на праві спільної сумісної власності [PERSON] (позивачу), [PERSON] та [PERSON] належить однокімнатна квартира [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати житловою площею 16,0 кв.м., кухні 6,5 кв.м., коридору 3,1 кв.м., загальною площею 25,6 кв.м. Право власності вказаних осіб на цю квартиру зареєстроване комунальним підприємством «[PERSON] обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 15.03.1994 року в книзі записів 199, реєстровий номер 109/13722. Відповідно до свідоцтва про смерть сер. І-АМ № 326357 [PERSON], яка є одним із співвласників зазначеного помешкання, померла 10 серпня 1995 року. Інший співвласник зазначеної квартири [PERSON] з 26 травня 1994 року зареєстрований та проживає у [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Гуменської сільської ради від 14 червня 2013 року № 257. [PERSON] на випадок своє смерті заповіту не залишила, спадкоємців не має, за заповідальним розпорядженням на грошові вклади у відділеннях Ощадного банку України їх спадкоємцями є : [PERSON] та [PERSON]. Позивач, заявляючи вимогу про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, посилається на рівність часток. Суд зважає, що відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є спільною сумісною власністю, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними; в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; за рішенням суду частка може бути збільшена або зменшена. Визначаючись щодо даної позовної вимоги, суд враховує положення вказаної вище статті, а також ту обставину, що ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо цього суду не надано, дана обставина визнається відповідачем [PERSON], а також те, що часта померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду, а не визначення часток не дає можливості в повній мірі розпоряджатися своїм правом власності на вказане майно. Тому з огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині, визначивши частки співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] по 1/3. Що стосується вимоги про визнання права власності на 1/3 частки вказаної квартири, яка належала померлій [PERSON] в порядку набувальної давності, то суд звертає увагу, що позивач звернувся з вказаною вимогою, зазначивши відповідачем [PERSON] міську раду, мотивуючи тим, що остання не предявляла вимоги про відумерлість спадщини. Разом з тим, позивач не звернув увагу, що [PERSON] померла в 1995 році і відповідно правовідносини, щодо вказаного майна виникли в 1995 році. Відповідно до ст.555 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, зокрема, якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. Зважаючи, що в судовому засіданні встановлено, що у померлої [PERSON] спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає, відповідно спадкове майно перейшло до держави. Суд звертає увагу на імперативніть вказаної вище норми та не повязаність переходу спадкового майна до держави з його оформленням. Таким чином, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у справі повинен бути податковий орган, який представляє державу в цих правовідносинах, а не орган місцевого самоврядування. Однак, позивач своїм правом на заміну відповідача не скористався, не дивлячись на розяснення судом позивачеві, відповідно до ст.10 ЦПК України, прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяння судом у здійсненні їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Разом з тим, позивач жодних доказів щодо добросовісності володіння майном не надав, зокрема що він не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, та що це майно він отримав з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З урахуванням викладеного, суд не може взяти до уваги, визнання вказаного позову відповідачем [PERSON] в цій частині, оскільки таке визнання позову суперечить чинному законодавству та порушує права інших осіб, зокрема держави. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial