Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2013 року, посилаючись на його незаконність, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Апеляційний суд вважає, що рішення про поділ майна подружжя в частині визнання за [PERSON] права власності на весь гараж підлягає зміні, а в частині стягнення з [PERSON] ? ч. вартості гаражу в розмірі 125000 грн. - скасуванню з наступних підстав. Судом першої інстанції вірно встановлено, що 27 липня 1990 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] На підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 1998 року, [PERSON] є власником гаражу [ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2002 року [PERSON] - є власником квартири [ADDRESS] Таким чином, встановлено і підтверджено сторонами придбання ними в період шлюбу за спільні кошти зазначеного нерухомого майна. Оскільки це було у 90-х роках, місцевий суд обгрунтовано вважав, що дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року та Кодексом про шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1969 року. Статтею 22 КпШС УРСР визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС УРСР, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Посилаючись на норми закону щодо рівності розміру часток у спільній сумісній власності подружжя, - суд, разом з тим, - визнав за [PERSON] право власності на весь гараж, не мотивуючи у рішенні такий висновок. Між тим, підстав, які б давали можливість зробити висновок про необхідність виділення гаражу саме їй, під час перегляду рішення, - не встановлено. Відповідач проти цього заперечував, крім того, з вартістю гаражу, наданою позивачкою, - не погодився, серед інших заперечень вважав, що ринкова вартість конкретно спірного гаражу не визначалась та його інвентаризація не проводилась. За таких обставин не можна вважати вірним рішення в частині виділення гаражу позивачці та стягнення з неї на користь відповідача компенсації в сумі 12500грн. Новим рішенням, виходячи із зазначених вище норм закону, за кожним із сторін слід визнати право власності на ? частину гаражу та відмовити у вимогах в частині стягнення суми компенсації. Факт відсутності державної реєстрації права власності на зазначену нерухомість за відповідачем не є підставою для відмови у позовних вимогах, оскільки судом встановлений факт законного володіння майном обома сторонами в результаті спільного придбання. А тому не можна визнати обґрунтованими доводи скарги про відсутність предмету спору та неможливість вирішення питання про право власності кожного із сторін на спірне майно..

Outcome: partial