Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України та просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з рахунку Державної казначейської служби України матеріальну шкоду у розмірі 75 184, 58 грн., котра полягає в невиплаті належної їй заробітної плати, компенсації при звільненні, перепрацьованих годин, а також компенсації за кожний день затримки розрахунку при звільненні, та моральну шкоду у розмірі 300 000, 00 грн., яка, на її думку, виражається у внутрішніх переживаннях та хвилюваннях через неможливість протягом тривалого часу досягти справедливості та покарати винних співробітників та керівництво ТОВ «Прес-Центр-Одеса» за грубі порушення законодавства про працю. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. На останнє судове засідання позивачка не з'явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник прокуратури Одеської області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та вказала, що вимоги позивачки є безпідставними, оскільки вона не перебувала у трудових відносинах з органами прокуратури, що виключає можливість виплати їй відповідачем матеріальної шкоди у вигляді невиплаченої заробітної плати, компенсації при звільненні, перепрацьованих годин, а також компенсації за кожний день затримки розрахунку при звільненні. Крім того, [PERSON] не зазначила, у чому полягає протиправна поведінка органів прокуратури, не підтвердила факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що у позивачки немає підстав щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки нею не доведений факт заподіяння шкоди саме органами прокуратури. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді адміністратора відділу реклами ТОВ «Прес-центр-Одеса» з 05 травня 2008 року на підставі наказу №25-п. Наказом №16 від 05 червня 2009 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2011 року за позовом [PERSON] до ТОВ «Прес-Центр-Одеса» з відповідача було стягнуто на користь [PERSON] затриману суму розрахунку при звільнені по заробітній платі в розмірі 1 133, 95 грн., середній заробіток за весь час затримки заробітної плати у розмірі 25 114, 95 грн. (Т.1, а. с. 12). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року (Т.1, а. с. 19) вищевказане рішення суду скасовано частково, стягнуто з ТОВ «Прес-Центр-Одеса» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки заробітної плати у розмірі 700, 79 грн. В подальшому [PERSON] неодноразово зверталась до органів прокуратури з заявами про проведення перевірки в ТОВ «Пресс-Центр-Одеса» у зв'язку з підробкою документів посадовими особами вказаного підприємства і порушення кримінальної справи. В заявах позивачка скаржилась на те, що в результаті незаконних дій співробітників ТОВ «Пресс-Центр-Одеса», вона не отримала належну їй заробітну плату, компенсацію при звільненні, неоплачені перепрацьовані години, а також компенсацію за кожний день затримки розрахунку при звільненні. 16 березня 2010 року позивачка звернулась зі скаргою на незаконні дії співробітників ТОВ «Пресс-Центр-Одеса» до прокуратури Одеської області. 22 березня 2010 року вказана скарга була передана за належністю до прокуратури Приморського району м. Одеси, яка, в свою чергу, 25 березня 2010 року направила скаргу [PERSON] в Приморський РВ м. Одеси для розгляду по суті. Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб ТОВ «Прес-Центр-Одеса» відмовлялось. Тому винесені ними вищевказані постанови за скаргами [PERSON] в подальшому скасовувалися прокуратурою Приморського району м. Одеси. Оскільки заяви позивачки не були належним чином розглянуті органами прокуратури та РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, вона звернулась до суду зі скаргою на незаконні дії та бездіяльність прокуратури м. Одеси, прокуратури Приморського району м. Одеси та Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області та порушення її прав. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2012 року (Т.1, а. с. 25), залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року (Т.1, а. с. 31) були визнані незаконними дії, бездіяльність працівників прокуратури м. Одеси, прокуратури Приморського району м. Одеси та Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Суд вважає необґрунтованими твердження позивачки про те, що прокуратурою Одеської області її скаргу від 16 березня 2010 року неправомірно було направлено до прокуратури Приморського району м. Одеси, та у подальшому, до територіальної державної інспекції праці у Одеській області, оскільки пунктом 4 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, яке затверджено Указом Президента України № 386/2011 від 06.04.2011 р. передбачено, що державна інспекція України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань, крім інших, здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства про працю з питань; трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників тощо. Крім того, за ч. 2 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури не підміняють органи відомчого управління та контролю. Тому, порушені позивачкою питання у скарзі від 16 березня 2010 року відносяться саме до компетенції територіальної державної інспекції праці в Одеській області, у зв'язку з цим, прокуратурою району правомірно направлено заяву позивачки за належністю для розгляду по суті. За результатами перевірки на підставі доручення прокуратури Приморського району м. Одеси територіальною державною інспекцією праці в Одеській області 08 лютого 2010 року складено акт перевірки № 15-01-077/0055 (Т.1, а. с. 47) про виявлені в діяльності ТОВ «Прес-центр-Одеса» порушення законодавства про працю, тобто прокуратура Одеської області діяла в межах своїх повноважень. Суд вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди з Державної казначейської служби України через те, що прокуратурою Одеської області, на думку позивачки, порушені її конституційні права на відшкодування шкоди, у зв'язку з чим, Державна казначейська служба України як суб'єкт реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повинна компенсувати їй заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки на день прийняття рішення, компенсацію за надурочні роботи і за проведення двох експертиз та інші витрати, виходячи з наступного. Статтею 22 ЦК України щодо відшкодування збитків та інших способів відшкодування майнової шкоди передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками вважаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Оскільки [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Прес-центр-Одеса», вини прокуратури Одеської області у тому, що їй не виплачена заробітна плата, компенсація при звільненні, перепрацьовані години, а також компенсація за кожний день затримки розрахунку при звільненні, немає. Тому вимоги щодо стягнення з Державної казначейської служби України 75 184, 58 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди є безпідставними. За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди [PERSON] посилається на те, що шкоду їй завдано незаконними діями та бездіяльністю органів, здійснюючих оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури. Однак, судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2012 року були визнані незаконними дії та бездіяльність прокуратури м. Одеси, прокуратури Приморського району м. Одеси, Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області. При цьому позовні вимоги [PERSON] пред'явлені до прокуратури Одеської області, дії якої не були визнані незаконними. Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, у особи виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно п.1 ст. 1 даного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян Тому посилання позивачки на норми вищевказаного закону є необґрунтованими, у зв'язку з тим, що цим законом визначено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди. У позовній заяві [PERSON] безпідставно посилається на вимоги ст.ст. 1167, 1173 та 1176 ЦК України та зазначає про обов'язок державної казначейської служби України відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, позивачкою не надано рішення, яким би дії прокуратури Одеської області у спірних правовідносинах були б визнані неправомірними. Ст. 1173 ЦК України визначено підстави для відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, тоді як позивачка перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Прес-центр-Одеса», яке не належить ні до органу державної влади ні до органу місцевого самоврядування. Водночас, [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на ст. 1176 ЦК України, якою передбачено підстави для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Однак судом встановлено, що позивачці не було завдано шкоду внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та інших дій, які б були підставою для відшкодування шкоди державою. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази. На думку позивачки, незаконними діями прокуратури Одеської області їй завдана моральна шкода, яка полягає у внутрішніх переживаннях та хвилюваннях через неможливість протягом тривалого часу досягти справедливості та отримати заборгованість по заробітній платі, компенсацію при звільненні, неоплачені перепрацьовані години та компенсацію за кожний день затримки розрахунку при звільненні. Проте відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику у випадку порушення його трудових прав, в тому числі щодо невиплати заробітної плати, повинно здійснюватись безпосередньо власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації, з яким така особа перебуває у трудових відносинах. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, вимоги [PERSON] щодо стягнення з Державної казначейської служби України суму моральної шкоди у розмірі 300 000, 00 грн. є необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно з ч. 4 ст. 62 Конституції України у разі скасування вироку суду неправосудного держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed