Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

09 липня 2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи - Софіївська державна нотаріальна контора, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається із домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та права на земельну частку (пай). На час смерті батька разом із ним у будинку [ADDRESS] проживали: сестра позивача - [PERSON] та мати позивача [PERSON]. Згідно ст. 549 ЦК Української РСР мати позивача і сестра вважаються такими, що прийняли спадщину після померлого батька, а саме: по 1/2 частині домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частині земельної ділянки. [INFO] року померла мати позивача [PERSON]. Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частині земельної ділянки та земельної ділянки площею 9,170 га. За життя мати позивача написала заповіт, у якому заповіла свою земельну ділянку площею 9,170 га на трьох спадкоємців - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Брат позивача [PERSON] помер [INFO] року. Невизначеною і неохопленою спадкуванням виявилася 1/2 частини земельної частки (паю), яку повинна була успадкувати мати після смерті батька. 22.06.2011 року позивач звернулася до державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] року батька [PERSON], але у видачі свідоцтва їй відмовили на підставі того, що свідоцтво про право на спадщину померлого видано [PERSON] Виявилося, що сестра позивача 27.06.2000 року прийняла спадщину померлого батька. Приймаючи спадщину, вона не повідомила нотаріуса про інших спадкоємців першої черги за законом, які мають право на отримання спадщини померлого, а тому державний нотаріус не мала інформації про наявність спадкоємців, що мають право на спадкування, а відповідач приховала цю інформацію. Крім того, сестра вказала в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину неправдиві відомості про те, що вона являється дружиною померлого [PERSON], а не його донькою і єдиною спадкоємицею. На підставі неправдивих даних на ім'я [PERSON] 27.06.2000 року Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою в.о. Софіївської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом як дружині, а не дочці. 26.06.2003 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю, оскільки вирішити даний спір інакше як судовому порядку неможливо, тому позивач просить визнати свідоцтва про право на спадщину за законом, недійсним та скасувати державну реєстрацію прав власності на майно набуте у порядку спадкування [PERSON] після смерті [PERSON]. 20 серпня 2013 року відповідач надала до суду заперечення проти позову, в яких вона вказує, що на момент смерті батька вона та її мати були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем та фактично прийняли спадщину після смерті батька, так як вступили в управління та користування спадковим майном. Інші спадкоємці першої черги за законом, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк після смерті батька в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька не звернулися, а тому вони вважаються такими, що не прийняли спадщину. [PERSON] звернулася до нотаріуса і отримала свідоцтво. Що стосується того, що в заяві вказано дружина, а не дочка, то це лише описка, оскільки заяву складала не відповідач, а нотаріус. Той факт, що відповідач приймала спадщину після смерті батька знали всі спадкоємці і ніхто з них не заперечував проти цього. Крім того, вона вважає, що позивач пропустила строки звернення до суду, так загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З моменту виникнення спірних правовідносин пройшло 13 років, а тому просить застосувати позовну давність до заявлених вимог. Крім того, 08.11.2013 року відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у поданій до суду позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечують, посилаючись на підстави, викладені у поданих до суду запереченнях. Третя особа - представник Софіївської державної нотаріальної контори Русак Л.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та, посилаючись на матеріали спадкової справи пояснила, що підстав для задоволення позову у позивача немає, так як дії нотаріуса відповідали вимогам чинного законодавства. Треті особи [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, в судове засідання не з'явилися, свого представника не направили, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами та нормами матеріального права, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до наступного. За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальна позовна давність згідно ст. 257 ЦК України встановлюється у три роки. З моменту виникнення спірних правовідносин пройшло 13 років. Згідно п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Цей кодекс набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 71 ЦК України (1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк позовної давності встановлений в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК України (1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Свідоцтво про право на спадщину відповідач отримала 27.06.2000 року і в той же день про це стало відомо позивачу. Отже, строк позовної давності закінчився 27.06.2003 року. Згідно вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України (2003 року) позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України (2003 року) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) до позовів про визнання запере чуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Отже, в даному випадку необхідно застосувати вимоги ст. 71 ЦК України (1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» відповідно до ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed