Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду 25 листопада 2013 року із позовом про визнання за ними права власності на будинок № 19а, що розташований по вул.. Колгоспна (Колхозная), у с.Нижня Кринка, м.Макіївки-84. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили у своїй позовній заяві, що у 1987 році [PERSON] був присвоєний статус переселенця на підставі [PERSON] Міністрів СРСР від 31.05.1973 року № 364 «Про пільги по переселенню», у зв’язку з чим 20.05.1987 року між ним та головою колгоспу «Імені 118-ти» був складений акт, згідно якому позивачу було передано у користування будинок за зазначеною вище адресою, який складався з трьох кімнат, а також надвірні будівлі. Отримане житло зі слів голови колгоспу було побудовано для переселенців 50% за рахунок держави, 50% за рахунок колгоспу. Позивачі вселилися у надане їм житло та мешкають там до наступного часу. Позивачі бажають оформити своє право на житло належним чином, але у них немає такої можливості, оскільки після розпаду СРСР припинили своє існування і колгоспи, процес погашення кредиту припинився і правовстановлюючий документ на будинок позивачам не був наданий. На даний час позивачі не можуть отримати правовстановлюючий документ, оскільки спірне житло не перебуває на балансі ні у Макіївській міській раді, ні у Нижньокринській селищній раді, ні у існуючому нині сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «імені 118-ти». За таких підстав позивачі були вимушені звернутися до суду із даним позовом про визнання за ними права власності в порядку набувальної давності, оскільки вони протягом 26 років відкрито, безперервно володіють спірним нерухомим майном та присадибними будівлями. У попереднє судове засідання позивачі та їх представник не з»явилися, проте через канцелярію суду подали письмову заяву про розгляд справу у їхню відсутність, на заявлених позовних вимогах наполягає. Представник відповідача в особі Нижньокринської селищної ради Совєтського району м.Макіївки у судове засідання не з’явився, проте надіслав на адресу суду повідомлення на позовну заяву, в якій зазначив, що спірний будинок із спорудами не належить до комунальної власності територіальної громади смт Нижня Кринка. Нижньокринською селищною радою не проводились заходи щодо реєстрації вищезазначеного майна як безхазяйного. За таких підстав проти позову не заперечують та просять розглянути справу без представника і прийняти рішення на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ч. 130 ЦПК України при визнанні відповідачем позову ухвалюється рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Спірні правовідносини є цивільними і регулюються нормами цивільного законодавства України, зокрема ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України. За змістом ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач більше 26 років проживає та доглядає за спірним житлом за адресою: м.Макіївка-84, смт Нижняя Кринка, вул. Колгоспна (Колхозная), буд. 19а, яке було надано ім як переселенцям, постраждалим від наслідків аварії на Чорнобильській атомні станції, що підтверджується переселенським квитком № 162132 від 19.08.1987 року. Згідно акту від 20.05.1987 року головою колгоспу «імені 118-ти» [PERSON] [PERSON], прибувшому згідно переселенському квитку № 162132 з Гомельської області, у відповідності з [PERSON] Міністрів Союзу РСР від 31.05.1973 року № 364 були передані будинок та надвірні споруди, побудований у 1986 році у с.Нижняя Кринка загальною площею 90 кв.м, який складається з трьох кімнат. Довідкою від 03.06.1991 року за підписом голови колгоспу «імені 118-ти» підтверджено, що [PERSON] та [PERSON]. були працевлаштовані у колгоспі, що підтверджується копіями трудових книжок позивачів, та їхній родині був наданий будинок з присадибною ділянкою. Довідкою СТОВ «імені 118-ти» від 29.04.2013 року також підтверджено, що [PERSON], як переселенцю, був наданий житловий будинок, побудований у 1986 році за адресою: с.Нижня Кринка, вул. Колгоспна, 19а. Копією домової книги підтверджено, що позивачі значаться зареєстрованими за данною адресою з 1986 року і до наступного часу. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила ст. 344 ЦК України набувальна давність поширюється на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом або раніше, тобто до 1 січня 2001 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачі довели факт набуття ними права власності за набувальною давністю, оскільки вони добросовісно і відкрито користуються нерухомим майном протягом більше 26 років, власник майна не заявляє вимог щодо повернення спірного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved