Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа: особа орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Проти ухвалення заочного рішення позивачка не заперечувала. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації позовні вимоги підтримав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. А саме: матеріали справи містять доказ публікації оголошення про виклик відповідача в судове засідання, яке було здійснено в газеті «Урядовий курєр» (№227 (5113) від 07.12.2013). Разом з тим, в матеріалах справи міститься здійснена позивачкою телеграма про виклик до суду (а.с. 100), яка була надіслана за місцем реєстрації відповідача. За наведених обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на підставі наступних встановлених фактів. Сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія 1-КИ №036217 (а.с. 19). 16 грудня 2011 шлюб між ними було розірвано за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-6368 2011 року (а.с. 18). Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати разом з позивачкою. Згідно з матеріалами справи відповідач виїхав за кордон в 2011 році та прибував до України рідко та короткостроково, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України №13948/13 від 12.11.2013р. (а.с. 93) Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до пояснень позивачки та показань свідків, відповідач після розірвання шлюбу грошові кошти на утримання дитини не виділяв в свою чергу малолітній [PERSON] знаходився на матеріальному забезпеченні позивачки. Правом на надання заперечень відповідач не скористався, доказів на підтвердження виконання обовязку по утриманню дитини до суду не надав. Згідно приписів ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є фактичні дані, що встановлюються зокрема на підставі пояснень сторін, показань свідків тощо. На підставі наданих позивачкою та свідками пояснень суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення аліментів за минулий час. З урахуванням того, що відповідач не отримує регулярного доходу позивачка просить суд присудити аліменти в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 180 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заявлена до стягнення сума аліментів згідно з розрахунком була позивачем обчислена, виходячи зі встановленого мінімального розміру аліментів для дитини (з урахуванням віку [PERSON] 4-7 років). Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. За наданим позивачкою розрахунком до стягнення були заявлені аліменти за період з березня 2010 року по лютий 2013 року (включно). Зважаючи на те, що звернення із позовом відбулося в квітні 2013 року, аліменти за березень та квітень 2010 року в загальному розмірі 460,20 грн. виходять за межі встановленого трирічного строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, а тому не можуть бути присуджені до стягнення. Повно та всебічно дослідивши обставини справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів за період з травня 2010 року по лютий 2013 року в загальному розмірі 9637,80 грн. Стосовно позовних вимог позивачки про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] судом були встановлені наступні обставини. Позивачка вказує на те, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені з 2008 року, коли відповідач виїхав з України до Італії. З того часу відповідач участі у вихованні дитини не приймав, приїжджав до України рідко. За даними Прикордонної служби України відповідно до листа №13948/13-Вих від 12.11.2013р. (а.с. 93), [PERSON] виїхав з України до Італії у 26 березня 2013 року та до України не повертався. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.12.2011р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З 2008р. й після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем їх малолітній син [PERSON] залишався жити з позивачкою. Згідно з поясненнями позивачки вона сама утримувала та виховувала сина та не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з сином, коли той приїжджав до України. Цей факт також підтверджують опитані у судовому засіданні свідки. За свідченнями позивачки та свідків [PERSON] та [PERSON], відповідач домовлявся з позивачкою про те, що він буде брати сина [PERSON] до Італії на шкільних канікулах. Позивачка не заперечувала проти тимчасового виїзду дитини за кордон з батьком. У жовтні 2012 року Відповідач приїхав та вимагав терміново оформити йому дозвіл на вивіз дитину за кордон. Він вказував на тимчасовий виїзд на канікули. Позивачка погодилась надати дозвіл на тимчасовий виїзд. 31 жовтня 2012 року позивачка із відповідачем прибули до приватного нотаріуса [PERSON], де позивачці був наданий для підпису документ. За свідченням позивачки їй не була надана можливість ознайомитись із документом, а було сказано що нотаріус поспішає й потрібно швидко підписувати наданий бланк. Підписаний позивачкою бланк забрав відповідач. За нотаріальну дію розраховувався теж відповідач. Копія наданого дозволу від 31.10.2013 міститься в матеріалах справи (а.с. 104). Позивачка була впевнена, що підписала дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Свідок [PERSON] підтверджує, що між позивачкою та відповідачем мова йшла тільки про тимчасовий виїзд [PERSON] з батьком за кордон на період шкільних канікул. За свідченням позивачки та свідка [PERSON] у березні 2013 року відповідач приїхав до позивачки, сказав що хоче поїхати із сином на два дні до свого брата. Позивачка зібрала [PERSON] одежу на два дні й він поїхав із батьком. Протягом 24 березня та 25 березня [PERSON] спілкувався із мамою мобільним телефоном, говорив що вони з батьком скоро приїдуть. Вони повинні були повернутися ввечері 25 березня. 26 березня позивачка почала шукати сина, телефонувати на мобільні номери. Вона зателефонувала на італійський номер відповідача, який відповів та сказав, що він разом із [PERSON] в Італії й він сина не поверне. Згідно з наданою Державною прикордонною службою інформацією (міститься в матеріалах справи) відповідач разом із сином перетнув кордон України 26.03.2013р. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] та отримала дублікат підписаного нею документа. Після отримання копії підписаного дозволу у нотаріуса позивачка дізналась, що їй був наданий для підпису бланк, в якому вона погоджується на виїзд сина [PERSON] до Італії на постійне місце проживання з батьком. Після цього Позивачка звернулась до нотаріуса й у встановленому порядку скасувала виданий раніше дозвіл та підтвердила. що заперечує проти перебування її сина [PERSON] в Італії з батьком. Копія заяви від 12.04.2013 міститься в матеріалах справи (а.с. 103). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що Відповідач ввів позивачку в оману та самочинно, без згоди матері дитини позивачки, змінив місце проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. З урахуванням того, що малолітній [PERSON] виїхав з батьком за межі України й відповідач відмовляється його повертати, позивачка була змушена звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд приймає до уваги, що відповідач прибував до України та спілкувався із сином рідко. Також суд приймає до уваги, що позивачкою створені відповідні умови для розвитку дитини, а також те, що з позивачкою малолітній [PERSON] проживав у повноцінній сімї із мамою, відчимом [PERSON], якого [PERSON] вважав за батька та малолітньою сестричкою Валерією. З 2009 р. позивачка почала спільно проживати із [PERSON], який виховував малолітнього [PERSON] як свого сина. Між ними були дружні стосунки, малолітній [PERSON] називав його батьком. Від фактичного шлюбу позивачки та [PERSON] у них народилась донька Валерія, [INFO], що підтверджено Свідоцтвом про народження. За свідченнями позивачки, свідка [PERSON], свідка [PERSON] між [PERSON] та сестричкою Валерією стосунки були родинні, дружні, діти люблять друг друга та сумують один за одним. За час перебування дитини в Італії мати спілкується з ним за телефоном рідко, відповідач поруч із сином й контролює їх розмови. Коли вона задає сину питання чи повернеться він, відповідач припиняє їх розмови. В матеріали справи надані аудіозаписи телефонних розмов Позивачки із сином, а також роздруківка цих розмов (а.с. 62). Суд оцінює ці докази у сукупності разом із іншими доказами. Згідно розмови, роздруківка якої міститься в матеріалах справи (а.с. 63-65), [PERSON] говорив матері, що він захворів та його лікували дорослими ліками, а до лікаря не звертались. Суд приймає до уваги те, що малолітній [PERSON] рахується учнем другого класу КЗ Балівської СЗШ Дніпропетровського району (а.с. 83). Та те, що батько вивіз сина посеред шкільного навчального процесу, що не дало можливості [PERSON] закінчити другий клас та отримати відповідні знання, що суперечить інтересам дитини. Суд також приймає до уваги, що згідно з випискою з амбулаторної карти від 29.10.2013 (а.с. 84), позивачка зверталась із сином [PERSON] до лікаря й дитині був поставлений діагноз «Кардіоміопатія». Позивачка регулярно обслідувала дитину у кардіолога. Суд вважоє, що дитина потребує належного медичного догляду й перебування її в Італії суперечить її інтересам. Суд враховує, позивачка, яка має добру характеристику (а.с. 85), не є на обліку у лікара-нарколога (а.с. 86), є співвласницею житлового будинку (а.с. 87), має постійне місце роботи. За місцем проживання позивачки створені всі необхідні для виховання та розвитку дитини умови, що підтверджено Актом обстеження житла за адресою: Дніпропетровська область, с.Баловка, вул.Степова, 15 від 09 грудня 2013 року (а.с. 109). Одночасно суд враховує думку представника третьої особи Служби у справах дітей щодо того, що в інтересах малолітньому [PERSON] доцільно проживати із матерю [PERSON] в Україні за її місцем проживання. Оцінюючи надані учасниками судового провадження пояснення та документи, що містяться в матеріалах справи, суд доходить до висновку, що проживання із матірю [PERSON] відповідає інтересам дитини [PERSON]. За наведених обставин позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини із позивачкою підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат відносяться зокрема витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В ході судового засідання представником позивача було подано заяву про присудження з відповідача на користь позивача витрат, повязаних із забезпеченням явки відповідача. Враховуючи належне документальне підтвердження, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial