Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

На початку листопада 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося з вказаним позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, обґрунтовуючи який зазначало, що 22 лютого 2008 року між АКБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту в сумі 71 500,00 дол. США, який відповідач зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 22 лютого 2038 року або достроково зі сплатою 12,4 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру, за адресою: [ADDRESS]. Однак, як вказує Позивач, через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 19 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 109 042,83 дол. США, яку [PERSON] добровільно погасити відмовляється, тому Позивач звернувся для стягнення цієї заборгованості в судовому порядку. Також просив суд зняти з реєстрації Відповідача та усіх мешканців, що зареєстровані за адресою предмета іпотеки, тобто квартири. В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомлені - не з'явились. Відповідач - Державна реєстраційна служба України, надав суду власні заперечення проти позову. Не визнав позовні вимоги в частині зобов'язання його здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, що являється предметом іпотеки. При цьому, вважав, що таке зобов'язання є передчасним, оскільки саме рішення суду у справі є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи суд дійшов до висновку, що пред'явлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 лютого 2008 року між АКБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту в сумі 71 500,00 дол. США, який відповідач зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 22 лютого 2038 року або достроково зі сплатою 12,4 % річних за користування кредитом(а.с.10-16). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і позичальником [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник передав у іпотеку належне йому майно - двокімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS]. Погашення кредиту згідно додатку№1 до договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та відсотками (а.с.17-24). Згідно п.3.1.4 договору у випадку непогашення кредиту у встановлені терміни банк вправі видавати наказ про примусову оплату боргу за цим Договором. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконує обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на нього умовами договору, має прострочену заборгованість, що стверджується випискою по кредитному договору (а.с.36-43). Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позичальник [PERSON] не виконує передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «Дельта Банк», які підлягають до захисту шляхом дострокового повернення кредитних коштів. Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Отже, з урахуванням вказаних норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-124цс 13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (ч.3). Частинами 1 та 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. За таких обставин відповідно до положень закону та умов укладених між сторонами кредитного і іпотечного договорів, вимоги банку про дострокове повернення всього кредиту, в тому числі частини кредиту, строк сплати якої ще не настав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності банком на предмет іпотеки обґрунтовані і підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд зазначає у рішенні всі складові вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю, та відомості про вартість предмета іпотеки. Щодо вимог Позивача до Державної Реєстраційної служби, то вони не підлягають до задоволення, оскільки саме по собі рішення суду є підставою для зняття з реєстрації мешканців будинку та реєстрації за Позивачем речових прав не нерухоме майно. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові.

Outcome: partial