Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

15. 10. 2013 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 3/5 частки земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до договору дарування від 30. 12. 1975 позивачці належить на праві власності 3/5 частки житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS]. При укладенні зазначеного договору дарування частки житлового будинку сторони не обумовили, що відчужується земельна ділянка, на якій знаходиться відчужувана частина житлового будинку. Інші 2/5 частки земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] позивачці належить у порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON], на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 01. 2013 у справі № 2/487/262/13. Позивач як власник 3/5 частки житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30. 12. 1975 на теперішній час обмежена у здійсненні своїх прав у повному обсязі, оскільки документально право власності на вказану 3/5 земельної ділянки не оформлено. Також при зверненні до нотаріуса, останнім звернуто увагу позивача на той факт, що частки співвласників у праві спільної власності на земельну ділянку домоволодіння не визначено, що є перешкодою для оформлення спадщини. За вказаних обставин позивач звернулася до суду. Позивач до судового засідання не з'явилася, суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, викладені у позові обставини підтвердила, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просив суд справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, вирішення справи віддав на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору дарування від 30. 12. 1975 належить на праві власності 3/5 частки житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, встановлено, що після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і на належні останньому інші 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0, 22 га. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 01. 2013 у справі № 2/487/262/13 визнано за [PERSON] право власності на вказані вище 2/5 частки земельної ділянки площею 0, 22 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в Заводському районі м. Миколаєва за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]. Земельна ділянка житлового будинку належала позивачці та померлому [PERSON] на праві приватної (спільної сумісної) власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 19 вересня 1994 року Великокорениською селищною ради на підставі рішення Великокорениської селищної ради від 13. 04. 1994 № 14/17 і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 388. Відповідно до зазначеного вище державного акту на право приватної власності на землю від 19. 09. 1994 земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] було надано [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. При цьому частки співвласників земельної ділянки житлового будинку в акті на право приватної власності на землю визначено не було. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст. 377 ЦК України якщо договором про вiдчуження житлового будинку, будiвлi або споруди розмiр земельної дiлянки не визначений, до набувача переходить право власностi на ту частину земельної дiлянки, яка зайнята житловим будинком, будiвлею або спорудою, та на частину земельної дiлянки, яка є необхiдною для їх обслуговування. В підпункті ґ) пункту 18 постанови Пленуму ВСУ від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду в період з 31. 12. 2003 по 31. 12. 2009, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. Судом з'ясовано (в порядку, визначеному п. 18-1 постанови Пленуму ВСУ від 16. 04. 2004 № 7), що при відчуженні (даруванні) 3/5 часток житлового будинку [ADDRESS] про те, що відчужується і відповідна 3/5 часткам земельна ділянка, сторонами не визначалося в договорі, однак, на теперішній час, законодавчо визначеної можливості укладення між відчужувачем і набувачем відповідного додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку немає. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб. За такого, на момент отримання державного акту на право приватної власності на землю, виданого 19 вересня 1994 року Великокорениською селищною ради на підставі рішення Великокорениської селищної ради від 13. 04. 1994 № 14/17 і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 388, частки співвласників житлового будинку [ADDRESS] у праві спільної власності на земельну ділянку житлового будинку фактично складали: у [PERSON] - 3/5, у [PERSON] - 2/5. Таким чином, до позивачки [PERSON], яка придбала (прийняла в дар) 3/5 частки житлового будинку за договором дарування від 30. 12. 1975, у передбаченому ч. 1 ст. 120 ЗК України порядку перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій вони розміщені, а тому вона набула права власності і на 3/5 часток земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS]. З урахуванням положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у постанові від 16. 04. 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, при роз'ясненні порядку виконання рішення слід зазначити, що на теперішній час (з набранням законної сили даного рішення), з урахуванням рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 01. 2013 у справі № 2/487/262/13, право власності позивачки на 3/5 частки земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] підтверджується даним рішенням, а на інші 2/5 частки земельної ділянки - рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 01. 2013 у справі № 2/487/262/13. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивачем не заявлялося. На підставі викладеного,

Outcome: approved