Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) про стягнення боргу за договором позики (укладеним між [PERSON] та [PERSON] 30 квітня 2013 року) у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 19 (дев'ятнадцять) гривень 07 (сім) копійок, збитків, завданих невиконанням зобов'язання за вказаним договором позики у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, та штрафу, у зв'язку з невиконанням зобов'язання за договором позики у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а також судового збору у розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40 (сорок) копійок. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 23 грудня 2013 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомий та зрозумілий, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 10 грудня 2013 року та 23 грудня 2013 року (шляхом публікації в пресі оголошення про виклик відповідача), та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Тридцятого квітня 2013 року [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) та [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) уклали договір позики, за яким [PERSON] взяла на себе зобов'язання надати [PERSON] безвідсоткову позику у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень готівкою, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути позику в строки і у порядку, зазначені у договорі (а.с.8-9). На підставі вказаного договору [PERSON], 30 квітня 2013 року отримала 4000 (чотири тисячі) гривень готівкою (а.с.10). Шостого липня 2013 року, [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення суми позики на протязі семи днів (а.с.5-7). Двадцять третього серпня 2013 року [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, збитків та штрафу (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач виступає позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у зобов'язанні, отриманої ним позики. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тридцятого квітня 2013 року [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) та [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) у письмовому вигляді уклали договір позики, за яким [PERSON] взяла на себе зобов'язання надати [PERSON] безпроцентну позику у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути позику у строки і порядку, що зазначені в цьому договорі (а.с.8-9). Сторони договору встановили, що позикодавець зобов'язується передати позичальнику позику на дату складання відповідної розписки про отримання грошей, при цьому факт передачі повинен засвідчуватись розпискою позичальника (пункти 2.1., 2.2. договору). Факт належного виконання позикодавцем [PERSON] свого зобов'язання з передачі позики у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень позичальнику [PERSON], підтверджується розпискою про отримання грошей за договором позики, що складена 30 квітня 2013 року (а.с.10), яка також свідчить і про те, що позику у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, отримала саме [PERSON]. Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони договору встановили, що позика надається до моменту вимоги, але не пізніше 25 червня 2013 року (пункт 1.2. договору), при цьому повернення отриманих сум здійснюється позичальником одноразовим платежем, готівкою, на першу вимогу позикодавця, про що складається відповідна розписка (пункт 2.3. договору). Отже, позивач та відповідач, встановили порядок і строк виконання зобов'язання з повернення позики, відповідно до яких позика повинна бути повернена позичальником одноразовим платежем, готівкою, на першу вимогу позикодавця, а якщо такої вимоги не буде пред'явлено - не пізніше 25 червня 2013 року. Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобов'язання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 та частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобов'язання по поверненню суми позики позикодавцю. Судом враховано і те, що позикодавець, після спливу встановленого договором позики терміну для її повернення, навіть звернувся до позичальника з письмовою вимогою шляхом її надіслання (цінним листом з оголошеною цінністю та описом вкладення), на адресу повідомлену позичальником, яку у випадку зміни, він зобов'язувався повідомити позикодавцю (а.с.5-7,9). Зважаючи на встановлені обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики. Відповідно до положень частини першої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пунктів третього та четвертого частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною третьою статті 22 цього ж кодексу, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Сторони договору встановили, що у випадку невиконання однією зі сторін зобов'язання за договором, несумлінна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні заподіяні таким невиконанням збитки у розмірі 100% суми, визначеної у предметі договору (пункт 3.2. договору позики), тобто 4000 (чотири тисячі) гривень (пункт 1.1. договору). Отже, позивач та відповідач визначили суму збитків, яка підлягає стягненню на користь особи, що їх зазнала у зв'язку з порушенням зобов'язання, зокрема його невиконанням. А оскільки, відповідач, як позичальник порушив своє зобов'язання по поверненню суми позики, він зобов'язаний відшкодувати позивачу, як позикодавцю, заподіяні таким невиконанням збитки у встановленому договором розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень. З огляду на це, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення на його користь з відповідача збитків у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, слід визнати обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторони договору встановили, що крім відшкодування збитків несумлінна сторона зобов'язана сплатити іншій стороні штраф у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень (пункт 3.4. договору). Отже, позивач та відповідач встановили, що неустойка (у вигляді штрафу) підлягає стягненню у випадку невиконання зобов'язання за договором, у повному обсязі та незалежно від відшкодування збитків у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, що встановлений договором. З огляду на це, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення на його користь з відповідача штрафу у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, також слід визнати обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Частиною першою статті 622 Цивільного Кодексу України встановлено, що боржник, який сплатив неустойку і відшкодував збитки, завдані порушенням зобов'язання не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу (тобто виконати зобов'язання), з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Предметом договору позики виступають грошові кошти, тому зобов'язання з їх повернення є грошовим, і тому позивач, як кредитор у такому зобов'язанні, виконання якого було прострочено, має право вимоги до відповідача не тільки в частині сплати неустойки і збитків, а й в частині повернення суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки укладений між позивачем та відповідачем договір позики (а.с.8-9) іншого розміру процентів не встановлює, вимогу позивача до відповідача про стягнення боргу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, з урахуванням трьох процентів річних у розмірі 19 (дев'ятнадцять) гривень 07 (сім) копійок, яка обрахована позивачем за формулою: ((4000*3%)/365)*58 днів прострочки (рахуючи дні з дати, наступної за днем повернення позики по дату, яка передує даті звернення до суду)), слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З огляду на встановлені судом обставини, та те, що право позивача на повернення йому суми позики порушене саме відповідачем, суд вважає, що ті способи захисту, які обрав позивач є такими, що відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення і наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також не суперечать законодавству і принципам справедливості, добросовісності та розумності, а тому можуть відновити порушене право позивача. При цьому, судом встановлено, що одночасне стягнення з відповідача боргу, з урахуванням трьох процентів річних нарахованих на прострочену суму, поряд з стягненням збитку та неустойки, які можуть стягуватись разом, не призводить до порушення статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки на відміну від трьох процентів річних, що нараховуються на прострочену суму і які є платою за користування чужими грошима, неустойка у вигляді штрафу є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Означена позиція суду, ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України, що надані ним у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, які на підставі частини другої статті 214 і частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковими для врахування усіма судами України. Отже, матеріально-правові вимоги позивача, що звернуті до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих на прострочену суму позики у розмірі 19 (дев'ятнадцять) гривень 07 (сім) копійок, збитків, завданих невиконанням умов договору у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, штрафу, у зв'язку з невиконанням зобов'язання за договором у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40 (сорок) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1,2,16), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю.

Outcome: approved