Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим В’юнік В.А. звернувся до суду з поданням, не узгодженим з начальником Київського ВДВС Сімферопольського МУЮ Єрмолаєвою К.В. про тимчасове обмеження виїзду за межі України [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], до виконання ним своїх зобов'язань, встановлених рішенням Київського районного суду м. Сімферополя по справі №2-4258/2010 від 23.06.2010 року. В судове засідання державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби Сімферопольського МУЮ АР Крим надав заяву, в якій просив задовольнити клопотання та провести розгляд справи у його відсутність. Вивчивши доводи подання, враховуючи відсутність його належного обґрунтування із представленням необхідних доказів, дотримуючись вимог Розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд дійшов висновку про недоведеність обставин викладених у поданні, яке не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 «Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». У пунктах 1-9 ч.1 статті 6 цього Закону визначено випадки, в яких громадянинові може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або вилучено чи затримано паспорт зокрема у разі, якщо особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов'язань. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Для цього державний виконавець має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Статтею 377-1 ЦПК України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Судовим розглядом встановлено, що на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим знаходиться виконавчий лист по справі №2-4258/2010, виданий 10.09.2010 року Київським районним судом м. Сімферополя, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], з 23.03.2010 року в розмірі 270,30грн., щомісячно, до повноліття дитини. На теперішній час аліменти боржником не сплачуються, заборгованість на 01.11.2013 року становить 11 692,65 грн. З метою забезпечення виконання рішення суду державний виконавець просить тимчасово обмежити боржника - [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань по вказаному рішенню. Інструкція з організації примусового виконання рішень, яка набрала чинності з 17.04.2012 року та затверджена Наказом МЮУ від 02.04.2012 року №512/5, містить окремий розділ ХІ «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну», який передбачає зміст подання державного виконавця при зверненні до суду. Також зазначеним нормативним актом передбачений перелік документів виконавчого провадження, які на думку державного виконавця, обґрунтовують необхідність звернення із відповідним поданням. Замість цього, звертаючись з вказаним поданням до суду, державним виконавцем В'юнік В.А. не дотриманні зазначені вимоги Інструкції. Так зміст подання не містить в собі підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань. При цьому застосування судом такого заходу як обмеження у виїзді за межі України, може бути вжито за умовами підтвердження факту саме ухилення боржника від виконання судового рішення або рішення іншого органу, а не наявність боргових зобов'язань. Судом також враховується те, що подання не узгоджено у належному порядку, оскільки відсутній підпис його погодження з начальником відділу державної виконавчої служби, та повноваження начальника не підтверджені належним чином через відсутність печатки установи. Крім того, на порушення вищезазначеної Інструкції відсутній документ про повідомлення боржника про направлення до суду цього подання, а представлені документи взагалі не містять доказів обізнаності боржника щодо існування відносно нього виконавчого провадження, в рамках якого заявлене це подання. Виходячи з вищевикладеного, дотримуючись наведених положень законів та інструкції, яка встановлює певну форму та зміст за такими поданнями, яке не відповідає вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд дійшов висновку про його недоведеність, у зв'язку з чим у його задоволенні повинно бути відмовлено. На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Інструкції з організації примусового виконання рішень

Outcome: dismissed