Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

14 квітня 2010 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просив постановити рішення про розірвання шлюбу, що був зареєстрований між ними 21 червня 2003 року у Личаківському відділі РАЦС Львівського міського управління юстиції. В обгрунтування своїх вимог зазначав, що від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], однак подружнє життя з відповідачем не склалося. Нормальним сімейним життям вони прожили три роки, після чого між ними стали виникати непорозуміння і сварки, які призвели до того, що в лютому 2006 року вони припинили подружні відносини, ведення сумісного господарства і стали проживати окремо. Оскільки шлюб з [PERSON] носить формальний характер, примирення неможливе, а тому він вирішив звернутись в суд. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечила та в жовтні 2011 року пред'явила зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя і витребування майна з чужого незаконного володіння. Як на підставу своїх вимог зіслалась на те, що за час подружнього життя нею з [PERSON] було придбано телевізор, холодильник, комп'ютер, соковижималку, котел та матеріали для встановлення автономного центрального опалення. Спільно проживаючи з чоловіком, вона своєю працею і коштами (отримувала вдвічі більшу заробітну плату) брала участь в утриманні майна, вела домашнє господарство, створювала затишок, комфорт, дбала про душевний спокій і добробут сім'ї, допомагала чоловікові доглядати його бабусю - інваліда 2 групи. Після народження сина [PERSON], вона змушена була відразу вийти на роботу, оскільки чоловік не дбав про матеріальне становище сім'ї, систематично витрачав заробітну плату на задоволення своїх інтересів, а для перекриття даху будинку, встановлення котла і автономного опалення необхідні були кошти. Значна сума грошових коштів пішла на оформлення та виготовлення технічної документації на будинок, погодження та дозволи різних інстанцій для встановлення автономної системи опалення будинку, оплати праці майстрів, які встановлювали опалення і перекривали дах. У зв'язку з цим майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок її грошових витрат. З листопада 2006 року вона з чоловіком не проживає, оскільки останній з невідомих причин не бажає, щоб вони з сином проживали разом з ним. Її особисті речі, особисті речі сина [PERSON], а також свідоцтво про хрещення дитини, науково-методична література, одяг, взуття та ювелірні вироби (золоті сережки, перстень, банківське золото вагою 50 грамів) залишились у будинку [PERSON], до якого вона доступу немає. Вважає, що на її користь з урахуванням того, що на її утриманні знаходиться син [PERSON], має бути виділено майно на загальну суму в 50 000 грн. Оскільки на прохання повернути її особисті речі та особисті речі сина, а також поділити спільне майно [PERSON] не реагує, вона змушена звернутись в суд. З огляду на такі факти просить витребувати у [PERSON] особисті речі, які належать їй та синові [PERSON], а також поділити набуте під час шлюбу спільне майно, зобов'язавши [PERSON] повернути їй витрачені грошові кошти. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2011 року первісний позов [PERSON] про розірвання шлюбу було виділено в окреме провадження та рішенням суду від того ж числа шлюб, який був зареєстрований між ними 21 червня 2003 року у Личаківському відділі РАЦС Львівського міського управління юстиції, - розірвано. В процесі судового розгляду до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог був залучений [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали, покликаючись на долучене до справи письмове заперечення. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON], його представників [PERSON]. [PERSON], показання свідка [PERSON] та допитаного в якості свідка [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ст.62 цього Кодексу передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належному другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляд за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержані від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Положеннями ч. 2 ст. 57 цього ж Кодексу передбачено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2003 року та після укладення шлюбу вони проживали в [ADDRESS], який раніше належав бабці відповідача [PERSON] - [PERSON]., яка померла в 2008 році. Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В листопаді 2006 року вони припинили подружні відносини, ведення сумісного господарства, стали проживати окремо та рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 липня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Залучений до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] є рідним братом позивача [PERSON] Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, представників відповідача, долученими до справи письмовими доказами та ці обставини в судовому засіданні ніким з учасників процесу не оспорювались. Пред'являючи позов про поділ спільного майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач [PERSON] зазначила, що за час перебування в шлюбі з [PERSON] ними було придбано телевізор, холодильник, комп'ютер, соковижималку, котел та матеріали для встановлення автономного опалення будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON], пояснила, що нею з чоловіком було придбано спільно в 2004 році телевізор «Соні», холодильник «Самсунг», комп'ютер «Самсунг», соковижималку «Росинка», котел і матеріали для влаштування автономного опалення будинку. Однак будь-яких об'єктивних доказів на підтвердження придбання такого майна за час перебування в шлюбі з [PERSON] нею до суду подано не було. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що телевізора «Соні», комп'ютера «Самсунг» та соковижималки вони з [PERSON] ніколи не купляли. В будинку, де він проживає, є два телевізори марки «Електрон», які були куплені його бабусею [PERSON]. в кінці 1980-х років, а також є стара соковижималка, яка була придбана що в 1970-х роках. Жодного комп'ютера в нього не було і немає. Приблизно в 2005-2006 р.р. його бабуся [PERSON]. також купила за спільні з його матір'ю кошти газовий котел «Вайлент» для влаштування автономного опалення будинку та необхідні для цього матеріали. Ні він, ні [PERSON] коштів для придбання цього котла та будівельних матеріалів не надавали, як і не надавали коштів на влаштування опалення і перекриття будинку. Крім цього, пояснив, що ними за час подружнього життя дійсно було придбано холодильник «Самсунг», однак він ніколи не заперечував і не заперечує, щоб [PERSON] забрала в своє користування даний холодильник. Заявляючи вимоги про витребування у [PERSON] ювелірних виробів (золотих сережок, персня та золотого злитку вагою 50 грамів) та інших своїх особистих речей і особистих речей сина, [PERSON] також не надала суду жодних доказів, що такі ювелірні вироби, а також інші особисті речі її та сина [PERSON] знаходяться у відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечив наявність в нього будь-яких ювелірних виробів [PERSON] та пояснив, що про золотий злиток він чує вперше і в нього немає жодних особистих речей колишньої дружини і сина [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що на золотий злиток, який за твердженням [PERSON]. був куплений для онуків за кошти її дідуся, претендує також її брат [PERSON] та з приводу цього він звертався до правоохоронних органів. З відповіді Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 02.09.2011 року №16/13-Ш-19/1, яка надавалась [PERSON] вбачається, що місце знаходження вказаного злитку встановити не вдалося. З долучених до справи копії рахунку-фактури №001-033 від 14 квітня 2006 року вбачається, що котел «Вайлант» та матеріали для влаштування автономного опалення в будинку [ADDRESS] були виписані на ім'я бабці [PERSON] - [PERSON]. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Доводи [PERSON] в підтримання свого позову є непереконливими та голослівними, вони не підтверджені жодним доказом, спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed