Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 01 грудня 1993 року по 30 березня 2001 року [PERSON] працювала і була членом КСП «Заповіт Ілліча», яке 21 січня 2000 року було реорганізовано в ТОВ «Прогрес». Як зазначено в позові, 27 березня 1995 року був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП №00253 колективному сільськогосподарському підприємству «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області. До даного акту був доданий список громадян-членів та пенсіонерів сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча», які мали право на земельну частку (пай). За твердженням представника позивачки, незважаючи на той факт, що в період розпаювання земель колективної власності КСП «Заповіт Ілліча» [PERSON] була членом господарства, вона не була включена в список, який був доданий до державного акту. В позові також зазначено, що 11 квітня 2013 року позивачка отримала лист Відділу Держземагенства у Вільнянському районі Запорізької області №940, в якому було зазначено, що вона не отримала земельну частку (пай) в зв'язку з тим, що не мала громадянства України. На думку представника позивачки, в даний час ніяких перешкод в отриманні [PERSON] права на земельну ділянку немає, адже 11 січня 2011 року Указом Президента України їй надано громадянство України. В позові представник позивачки просить суд визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай), як члена КСП «Заповіт Ілліча», зобов'язати Новомиколаївську районну державну адміністрацію Запорізької області вжити заходів щодо виділення їй земельної частки (паю) на території Сточівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Представник відповідача Кочіашвілі В.В. позов не визнала та пояснила суду, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, оскільки вона пропустила встановлений діючим цивільним законодавством трирічний строк позовної давності, в межах якого вона мала право звернутись до суду з позовом про захист свого права. На думку представника відповідача, позов не підлягає задоволенню також в зв'язку з тим, що діюче на момент паювання земель КСП «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області законодавство не дозволяло іноземним громадянам та особам без громадянства передавати у приватну власність землю. За твердженням представника відповідача, позивачка на той час не мала українського громадянства, а тому не мала права на земельну частку (пай) в землях КСП «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області. Представник позивача просить суд позивачкі у задоволені позову відмовити в зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, а також ретельно дослідивши інші матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Частиною 12 статті 6 Земельного Кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який діяв до 01 січня 2002 року було передбачено, що іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. Державний акт на право колективної власності на землю колектовному сільськогосподарському підприємству «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області, в якому працювала позивачка, був виданий 27 грудня 1996 року. [PERSON] на момент видачі вищевказаного акту до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області, який додається до Державного акту на право колективної власності на землю обґрунтовано внесена не була, оскільки на той час громадянкою України не була, а була, як пояснила сама позивачка в судовому засіданні, громадянкою Грузії. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Про те, що позивачка не була включена до списку членів колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт Ілліча» Новомиколаївського району Запорізької області, доданому до державного акту, їй було достеменно відомо ще в 1996 році, про що вона в судовому засіданні підтвердила сама. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заява про застосування у даній справі позовної давності була зроблена представником відповідача Кочіашвілі В.В. в судовому засіданні, а також в направлених до суду запереченнях проти позову позивачки. З часу, коли позивачка дізналася про порушення її права, пройшло більше 17 років, строк позовної давності у даній справі сплинув. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням вищезазначеного суд вважає за необхідне представнику позивачки у задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed