Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №1878\\4911 квартири [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою, укладений 12.07.1995 року від імені позивача та [PERSON]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що жодного договору від свого імені не укладав та не підписував, натомість 12.07.1995 року був викрадений з власного помешкання невідомими особами, вивезений в ліс за межі міста Києва, де піддався фізичному знущанню та побиттю, через що в подальшому отримав інвалідність І групи. За вказаними подіями органами МВС порушено кримінальну справу, а також 11.03.1997 року порушено кримінальну справу відносно родичів позивача - [PERSON] та [PERSON], які викрали в позивача правовстановлюючі документи на будинок по [ADDRESS] Як вказує позивач, про існування оспорюваного договору купівлі-продажу він довідався випадково, оскільки [PERSON] за 17 років жодного разу не з'являвся, квартирою не цікавився, претензій не висував. Весь цей час позивач здійснював утримання будинку, оплачував житлово-комунальні послуги, виконував всі обов'язки власника, яким по суті і є. Таким чином, позивач вказує, що квартира [ADDRESS] в м. Києві вибула з його власності поза його волею, жодного договору про її продаж він не підписував, а тому, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №1878\\4911, посвідчений 12.07.1995 року на Київській універсальній біржі, визнати право власності позивача на квартиру [ADDRESS] та зобов'язати Державну реєстраційну службу зареєструвати його право власності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, представника не направив, про причини неявки в судове засідання не повідомив, а тому суд на підставі ч. 1 та 2 ст. 224 ЦПК України та за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.1995 був [PERSON], проживаючий за тією ж адресою. Позивач є інвалідом І групи з дитинства, потребує стороннього догляду нагляду та допомоги. Як встановлено з пояснень представника позивача, вказане нерухоме майно вибуло з володіння позивача на підставі договору купівлі-продажу №1878\\4911 квартири [ADDRESS], що укладений 12.07.1995 року від імені позивача та [PERSON]. В той же час і позивач в поданому позові і його представник в судовому засіданні стверджують, що жодного договору позивач від свого імені не укладав та не підписував, натомість 12.07.1995 року був викрадений з власного помешкання невідомими особами, вивезений в ліс за межі міста Києва, де піддався фізичному знущанню та побиттю, через що в подальшому отримав інвалідність І групи. За вказаними подіями органами МВС порушено кримінальну справу, а також 11.03.1997 року порушено кримінальну справу відносно родичів позивача - [PERSON] та [PERSON], які викрали в позивача правовстановлюючі документи на будинок по [ADDRESS] Як вказує позивач, про існування оспорюваного договору купівлі-продажу він довідався випадково, оскільки [PERSON] за 17 років жодного разу не з'являвся, квартирою не цікавився, претензій не висував. Весь цей час позивач здійснював утримання будинку, оплачував житлово-комунальні послуги, виконував всі обов'язки власника, яким по суті і є. Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 13 ЦК України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (п.1); при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (п.2); не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, останній довідався про існування оспорюваного договору лише в 2012 році. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №1878\\4911 квартири [ADDRESS], що укладений 12.07.1995 року від імені позивача [PERSON] та [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], суд вважає правильним відмовити, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а отже після визнання правочинів недійсними сторони повертаються до первісного стану, що існував до їх укладення, тобто за позивачем має бути поновлено право його власності на спірну квартиру. З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо здійснення державної реєстрації права власності позивача на квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. На підставі викладеного та

Outcome: partial