Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Мотивує свої вимоги тим, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем придбали спірну квартиру. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено державним нотаріусом. Відповідач заперечує її право на користування квартирою, тому вона звернулась з позовом до суду. В судовому засіданні заявлені вимоги позивач підтримала повністю і пояснила, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем проживала з 1979 року. 07 квітня 2000 року разом з відповідачем придбали спірну квартиру. Вважає, що квартиру придбали в період шлюбу і просить визнати за нею право власності на 1/2 частку в спільній квартирі. 06 липня 2006 року її шлюб з відповідачем було розірвано, проте вона продовжувала користуватись спірною квартирою, відповідач не заперечував її право власності на половину квартири. В серпні 2011 року їй стало відомо про намір відповідача продати квартиру, в зв’язку з чим вона звернулась до суду. Відповідач в судове засідання не з’явився вдруге. Про день місце і час розгляду справи повідомлений належним чином і своєчасно. Позивач і представник позивача не заперечують проти розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення по справі заочного рішення. Представник третьої особи ПАТ «Атомгідроенергобуд» проти позову заперечує. Пояснив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв’язку з тим, що спірна квартира в даний час є власністю громадянки [PERSON], яка є добросовісним набувачем. Крім того, на думку представника третьої особи, позивачка пропустила строк давності звернення до суду з позовом. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов має бути задоволено. В судовому засіданні встановлено, що спірну квартиру було придбано 07 квітня 2000 року. На день придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Стаття 60 Сімейного кодексу України містить підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 даної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 22 КпШС України і ст. 16 Закону України «Про власність», які регулювали спірні правовідносини на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям в шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, зазначення в договорі купівлі-продажу спірної квартири в якості покупця [PERSON], не є перешкодою для визнання за дружиною права власності на 1/2 частку майна придбаного за договором. Відповідно, позовні вимоги [PERSON], в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що на день розгляду справи, після пред’явлення позивачкою позовних вимог щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], спірну квартиру було продано громадянці [PERSON]. Відповідно до умов мирової угоди, що її було визнано Южноукраїнським міським судом 03 березня 2012 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] визнано неукладеним і спірну квартиру повернуто у власність Приватного акціонерного товариства «Атомгідроенергобуд». 19 квітня 2012 року ПАТ «Атомгідроенергобуд» продало спірну квартиру громадянці [PERSON]. Як встановлено судом, на момент виконання мирової угоди, спірна квартира знаходилась в спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Укладаючи мирову угоду, щодо спірної квартири [PERSON] не мав згоди на вчинення правочину від співвласника спірної квартири [PERSON]. 26 квітня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області ухвалу Южноукраїнського міського суду від 03 березня 2012 року про визнання мирової угоди між Приватним акціонерним товариством «Атомгідроенергобуд» і [PERSON] щодо спірної квартири було скасовано і рішенням Южноукраїнського міського суду від 18 січня 2013 року ПАТ «Атомгідроенергобуд» відмовлено в позові до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в момент укладання договору купівлі-продажу Приватне акціонерне товариство «Атомгідроенергобуд» не було власником спірної квартири і не мало права розпорядження майном. Все викладене дає можливість суду зробити висновок про те що, для захисту майнових прав позивачки не має правового значення кому на день розгляду справи належить її майно. Проте позивачкою не ставиться питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2012 року між ПАТ «Атомгідроенергобуд» і [PERSON] і обставини укладання цього договору судом не досліджувались. Щодо вимоги представника ПАТ «Атомгідроенергобуд» застосувати позовну давність до спірних правовідносин, слід зауважити на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. ПАТ «Атомгідроенергобуд» не є стороною в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири, а тому на підставі заяви третьої особи позовна давність застосована бути не може. Крім того, як зазначила позивачка про порушення свого права їй стало відомо лише в серпні 2011 року і іншого в судовому засіданні не встановлено.

Outcome: approved