Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідачки про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2007 року. Зазначену квартиру вона придбала після того, як вона із онукою роз'їхались, продавши квартиру, яка належала їм на праві спільної часткової власності. Після купівлі спірної квартири вона вселилася в неї, сплачувала комунальні послуги та користувалась усіма правами власника. Після переїзду, у неї погіршився стан здоров'я, у зв'язку із чим її дочка - відповідачка по справі, запропонувала свою допомогу по догляду. Оскільки вона не мала можливості в повному обсязі самостійно за собою доглядати, вона погодилась на допомогу доньки. Але відповідачка поставила умови, що вона буде за нею доглядати тільки після укладення про це договору у нотаріальній конторі. При цьому відповідачка її завіряла, що по договору, квартира буде залишатися в її власності до моменту її смерті. 15 березня 2007 року, відповідачка відвезла її до нотаріуса, де і був укладений договір. До теперішнього часу вона не мала сумнівів, що вона є власницею спірної квартири, оскільки вона проживала та була зареєстрована в ній, сплачувала комунальні послуги зі своїх коштів та на своє ім'я. Наприкінці літа 2012 року вона травмувала плечовий суглоб, при цьому її ліва рука практично не функціонує. У зв'язку із травмою їй знадобилась не тільки медична допомога, а і догляд, який відповідачка їй не надала. Із-за цього виник конфлікт, та відповідачка їй повідомила, що спірна квартира є її власністю, і вона збирається її продати, та стала вимагати щоб вона переїздила до онуки. Після цього повідомлення, їй довелось звернутись за юридичною допомогою, щоби довідатися, кому дійсно належить квартира. Згідно до відповіді із КП БТІ, їй стало відомо, що спірна квартира дійсно належить відповідачці на підставі договору дарування від 15.03.2007 року, але вона такий договір не укладала. Зазначена квартира є її єдиним житлом, вона є пенсіонеркою, її стан здоров'я дуже поганий та не полегшується. Вважає, що відповідачка її навмисно обманула, бо вона вважала, що є власницею квартири, донька буде за нею доглядати, а її квартира доньці дістанеться лише після її смерті. Просила визнати вказаний договір дарування недійсним. В процесі розгляду справи представник позивача за дорученням, [PERSON], уточнила позовні вимоги з приводу правових підстав звернення до суду. Зазначила, що підписуючи догорів дарування, позивачка вважала, що підписує договір довічного утримання, оскільки при укладенні договору дарування нотаріус не зачитувала [PERSON] весь текст договору. Вона є людиною старою та хворою і сама договір не читала. Після підписання договору дарування [PERSON] почала допомагати матері матеріально, стала за нею доглядати, щомісячно надавала їй 100 гривень. Той факт, що позивачка не мала наміру дарувати дочці, підтверджується тим, що ані родичі, ані знайомі не знали про факт дарування, отже фактично його і не було. Дана квартира є єдиним житлом позивачки, їй на теперішній час 79 років, вона є пенсіонеркою та її стан здоров'я погіршується у зв`язку з тим, що вона фактично не має житла і вимушена жити у онуки в м. Шахтарськ, оскільки дочка не пускає її у власну квартиру. Укладаючи з відповідачкою правочин, [PERSON] помилилася щодо юридичної природи правочину, вважаючи фактично укладений договір дарування квартири договором довічного утримання. Отже, оспорювань договір дарування укладений [PERSON] під впливом помилки. Позивачка в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що їй на праві власності належала спірна квартира, яка є малосімейною, однокімнатною, з площею 12 кв.м. Відповідачка є її донькою та разом зі чоловіком та сином вона мешкала по вул. Кірова. Вона має похилий вік, поганий стан здоров'я, слабкий зір, тому разом із донькою вони вирішили укласти договір, щоб та за нею доглядала. Донька при цьому завіряла, що квартира перейде до неї у власність лише після її смерті. Донька знайшла нотаріуса та привезла її до нього. Там, у нотаріуса вона просила, щоб та оформила договір, за яким за нею доглядали би, а квартира дісталася доньці лише після її смерті. Нотаріус склала договір та вказала, де необхідно підписати, але ніяких роз'яснень з приводу змісту договору не надала. Тому вона вважала, що за цим договором донька буде її доглядати, а квартира дістанеться доньці лише після її смерті. Після того, як вони залишили нотаріуса, донька відразу забрала цей договір та пояснила, що так документ краще збережеться. Тому їй не було відомо про те, що насправді це був договір дарування. Після укладення цього договору вона продовжувала мешкати у своїй квартирі, сплачувала на своє ім'я витрати за комунальні послуги. Крім того, донька певний час після цього допомагала їй, здійснювала догляд: ходила із нею до магазину, купувала ліки, іноді забирала прання, також надавала незначні кошти - 50 гривень, коли в неї не вистачало пенсії. Тому вона вважала, що виконується договір по догляду. У червні 2012 року вона впала та зламала руку, після чого молодша донька відвезла її в травматологію, а потім забрала до себе на вул. Кірова. У доньки вона пробула приблизно три тижні, однак остання за нею не доглядала, постійно сварила, а вона, враховуючи такий перелом, не могла сама одягатися, потребувала сторонньої допомоги. Коли до неї приїхала молодша донька, [PERSON], вона розповіла, що її ображають, після чого її до себе забрала онука, [PERSON], а відповідачка із сім`єю переїхала до її квартири та на початку серпня 2012 року повідомила, що має намір її продати. В цей час вона і довідалася, що квартира відтепер належить відповідачці. Вона просила відповідачку переписати квартиру на онуку, [PERSON], бо хоче, щоб саме вона за нею доглядала. Бажає залишити квартиру їй, тому просила визнати вказаний договір дарування недійсним. Представник позивача за дорученням, [PERSON], в судовому засіданні підтримала позовні вимого свого довірителя та просила їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином як шляхом телефонограм, так і шляхом телеграфних повідомлень і направлення судових повісток, які отримані [PERSON] особисто. Про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд спарив за її відсутності або заперечень с приводу позову не надала. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, які отримані нею особисто. Надала заяву про розгляд спарив за її відсутності. Згідно раніше наданих письмових пояснень зазначила, що під час здійснення спірного правочину нею було перевірено надані документи, підготовлено проект договору дарування, який відповідав волі дарувальника та обдарованого і після його узгодження договір був підписаний сторонами у її присутності та зареєстрований у реєстрі під №578. Відповідну нотаріальну дію зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 15.03.2007 року піл №3689163. Більш детальних пояснень надати не має можливості, оскільки сплинуло багато часу. Допитана у якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її матір'ю, а відповідачка рідною сестрою. Матері на праві власності належить однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], у цій квартирі була зареєстрована та проживала тільки матір. Їй взагалі не було відомо про те, що матір уклала договір дарування. Ані мати, ані сестра їй про таке не казали. В наступний час мати мешкає у її доньки, [PERSON], яка живе у власному будинку та здійснює догляд за бабусею. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її бабцею, а відповідачка - тітка. Квартира за адресою: [ADDRESS] є однокімнатною та належала позивачці. Влітку 2012 року позивачка зламала ключицю, і оскільки не могла сама себе обслуговувати, то її забрала до себе відповідачка. Через два тижні мати подзвонила їй і сказала, що позивачці стало неможливо жити у відповідачки, і вона забрала її до себе у м. Шахтарськ, оскільки сама вона за станом здоров'я проживати не могла. Через деякий час позивачка поїхала до відповідачки додому та сказала, що хоче переоформити їхній договір довічного утримання на неї, бо за нею доглядає саме вона, як онука, а не відповідачка. Але відповідачка [PERSON] сказала, що вона хазяйка її квартири на підставі договору дарування. Зазначила, що позивачка про договір дарування їй ніколи не казала. В наступний часу квартирі бабусі, після того, як вона її забрала, мешкає чоловік відповідачки. Суд заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за позивачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 14.02.2007 року за реєстровим №14.02.2007 р. (Т.1, а.с. 75-78). Відповідно до договору дарування, посвідченого 15 березня 2007 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №578 (Т.1 а.с. 70-71), [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON], яка зареєструвала його у КП БТІ м. Донецька. Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами є: по-перше, зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; по-друге, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тобто, Цивільний Кодекс України визначає договір дарування як односторонній. Це характеризує договір дарування, як договір, який не допускає будь-яких зустрічних вигід і направлений виключно на надання майнової вигоди лише одній стороні. Права набуває лише обдарований у вигляді повноважень власника відносно прийнятого майна. При цьому Цивільний Кодекс України містить в собі положення, згідно яких, якщо на обдаровуваного покладається обов'язок виконувати будь-які дії майнового чи немайнового характеру, то такий договір не є договором дарування. Таким чином законодавець встановлює, що любе зустрічне майнове надання стороною, яка набуває майно у власність, свідчить про відсутність дарування. Договір дарування, укладений з порушенням вимог закону про безоплатність передання другій стороні майна у власність, являється недійсним. Окрім того, згідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України). Згідно довідки з місця мешкання [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] та самостійно сплачує комунальні послуги, що підтверджено наданими нею копіями квитанцій про оплату таких послуг (Т.1, а.с.20-33). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ст. 229 ЦК України, відповідно до ч.1 якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з норм цивільного законодавства правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема, дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Як зазначає позивачка у своєму позові та безпосередньо в судовому засіданні, вона вважала, що укладала договір, за яким відповідачка буде за нею здійснювати догляд. При цьому, після укладання спірного договору відповідачка виконувала домовленість, а саме: ходила до магазину, в аптеку, прала речі, також надавала незначні грошові кошти. Крім того, із пояснень позивачки, свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що між родичами за весь період після укладання договору жодним чином не було мови щодо існування договору дарування, бо ані позивачка ані відповідачка подібного не говорили. Встановлені в судовому засіданні фактичні обставині, які підтверджені поясненнями позивача, допитаними свідками та матеріалами справи, безспірно свідчать про те, що відповідачка виконувала обов'язок по утриманню позивачки, надаючи їй грошові кошти та іншу допомогу саме внаслідок укладеного договору. Тобто зазначені фактичні обставини повністю підтверджують доводи позивачки про те, що вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, згідно якого вона і вважала, що належна їй квартира перейде у власність відповідачки після її смерті, оскільки і сама відповідачка до певного часу діяла в рамках виконання такого договору. Доводи позивачки на обґрунтування своєї позиції засвідчено також фактом того, що остання після укладення спірного договору так і мешкала у своїй квартирі, залишалася там зареєстрованою, сплачувала всі комунальні послуги за це житло, а відповідачка надавала їй необхідний догляд та допомогу, що надавало їй упевненість в тому, що нею укладено саме договір довічного утримання, а не договір дарування під якоюсь умовою. В зв'язку із цим суд враховує, що при укладанні спірного договору позивачка мала похилий вік, оскільки вона [INFO], поганий стан здоров`я, іншого житла не має, те, що всі в сукупності встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про відсутність намірів останньої укласти саме договір дарування, який не відповідає її дійсному волевиявленню. Тобто, що вона помилилася щодо юридичної природи правочину, вважаючи його договором довічного утримання. Враховуючи, що відповідно до спірного договору відповідачкою виконувалися певні дії майнового та немайнового характеру на користь позивачки, то такий договір не може вважатися договором дарування, а відповідно підлягає визнанню недійсним. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивачки, понесені нею судові витрати у розмірі 214,60 гривень. На підставі ст.ст. 202-204, 229, 717, 718 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та

Outcome: approved