Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) в судовому засіданні 24 грудня 2013 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 29 жовтня 2013 року [PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу в сумі 83937 грн.. Позивачі послались на те, що 28 червня 2011 року вони за письмовою розпискою передали у позику [PERSON] грошові кошти в зазначеній сумі для придбання трактора МТЗ-82. Останній зобов’язався повернути запозичені кошти, але до теперішнього часу їх не повернув. За таких обставин [PERSON] і [PERSON] вимушені були звернутися до суду за захистом порушених майнових прав із відповідним позовом. Крім того, позивачі прохали вирішити питання про розподіл понесених ними судових витрат. В судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON] заявлені вимоги підтримали, прохали позов задовольнити. Позицію позивачів підтримав їх представник [PERSON], який додатково пояснив, що сторони за договором позики визначили строк повернення запозичених грошових коштів з врожаю, зібраного позичальником [PERSON]. Оскільки грошові кошти були запозичені у червні 2011 року, то позивачі вважали, що строк їх повернення пов’язувався із збиранням відповідачем врожаю восени цього ж року. Разом з цим, відповідач, будучи головою селянського фермерського господарства «Славутич» та отримавши дохід з врожаїв за період 2011-2013 рр., запозичені грошові кошти позивачам не повернув, внаслідок чого [PERSON] звернувся із заявою до Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України (далі – КК України). Оскільки кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, [PERSON] і [PERSON] вимушені були звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що протягом періоду часу з жовтня 2012 року по квітень 2013 року [PERSON] повністю розрахувався із позикодавцями, повернувши їм навіть більшу суму грошових коштів, ніж отримав у позику, а також сплатив відсотки за користування грошовими коштами. Так, 04 жовтня 2012 року і 24 жовтня 2012 року відповідач повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 95000 грн., 26 квітня 2013 року в сумі 9625 грн., а 22 жовтня 2013 року, після звернення [PERSON] до Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, віддав зерно посівної пшениці на суму 6320 грн.. В судовому засіданні відповідач не заперечував факт отримання від [PERSON] і [PERSON] грошових коштів в сумі 83937 грн. для придбання трактора МТЗ-82, про що ним була складена письмова розписка від 28 червня 2011 року та передана позикодавцям. Разом з цим, вважав, що строк повернення запозичених грошових коштів для нього був визначений моментом збору врожаю 2012 року. Крім того, відповідач та його представник вважали договір позики неукладеним, оскільки він у письмовій формі не складався, а розписку, яка знаходиться в оригіналі у [PERSON] і [PERSON], розцінювали лише як додаток до основного договору. За відсутності укладеного у письмовій формі договору позики дана розписка, на думку відповідача та його представника, є нікчемною. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків [PERSON] і [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 28 червня 2011 року [PERSON] і [PERSON] передали у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 83937 грн. для придбання трактора МТЗ-82, а останній зобов'язався повернути вказані грошові кошти з врожаю. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, 28 червня 2011 року відповідачем [PERSON] було надано розписку про отримання ним від позивачів грошових коштів в сумі 83937 грн. для придбання трактора МТЗ-82 (а.с.5). Частина друга ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч.3 ст.251 ЦК України строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Зі змісту розписки від 28 червня 2011 року вбачається, що строк настання виконання зобов'язання сторонами не обумовлений, зокрема, зазначене в розписці формулювання «зобов’язуюсь повернути з врожаю» не може відповідно до ст.252 ЦК України вважатись датою настання події, з якою сторони пов'язували настання події виконання боргу, оскільки це формулювання не містить вказівки на календарну дату, а вказівка на таку подію не є такою, що має неминуче настати, оскільки позичальник не вказав який саме врожай він мав на увазі та чи буде він зібраний ним. Позичальник, як передбачено ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Починаючи з восени 2011 року до восени 2013 року [PERSON] і [PERSON] звертались до [PERSON] із усною вимогою про повернення запозичених грошових коштів, але останній від повернення позики ухиляється, внаслідок чого [PERSON] 21 жовтня 2013 року звернувся із заявою до Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.73,74). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник повідомили, що кримінальне провадження за даною заявою було закрито у зв’язку з відсутністю складу зазначеного кримінального правопорушення. 29 жовтня 2013 року [PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення боргу в сумі 83937 грн.. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] і [PERSON], починаючи з восени 2011 року неодноразово пред’являли вимогу [PERSON] про повернення запозичених грошових коштів. Крім того, відповідач [PERSON] не заперечував проти того, що з жовтня 2012 року почав повертати грошві кошти позикодавцям. Разом з цим, суд враховує наступне. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачами надано на підтвердження позовних вимог письмову розписку, яка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем [PERSON] грошей належних позивачам . Оригінал розписки як доказ наявності боргу [PERSON] знаходиться у позикодавців на руках. Наявність оригіналу розписки свідчить про наявність невиконаного зобов'язання. За встановлених обставин та наведених підстав суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідачем [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сума боргу в сумі 83937 грн. була повернута позивачам. Ніяких розписок, або інших документів, які б свідчили про факт повернення суми боргу відповідачем позивачам, суду надано не було. Допитані в судовому засіданні свідки сторони відповідача [PERSON] і [PERSON] пояснили, що їм невідомі взаємовідносини між [PERSON] і [PERSON] з одного боку і [PERSON] з іншого боку з приводу укладеного між ними договору позики, а так само обставини, які стосуються повернення останнім запозичених грошових коштів. Посилання відповідача та його представника на те, що договір позики від 28 червня 2011 року є неукладеним, оскільки він у письмовій формі не складався, а розписку, яка знаходиться в оригіналі у [PERSON] і [PERSON], слід розцінювали лише як додаток до основного договору та вона є нікчемною, не грнутуються на законі, а тому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] задоволені, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів понесених останніми судових витрат в сумі 954 грн. 07 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред’явленні позову до суду та заяви про забезпечення позову (а.с.1,21). На підставі викладеного,

Outcome: approved