Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

23 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, мотивуючи свої вимоги відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад встановлений законом строк без поважних причин. У судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, в обгрунтування яких послався на факти і обставини, викладені в позовній заяві та пояснив, що на підставі договорів дарування від 13 січня 2006 року та від 23 грудня 2010 року він є власником житлового будинку [ADDRESS]. З листопада 1998 року в цьому будинку зареєстрована [PERSON] - дочка [PERSON] яка 13 січня 2006 року подарувала йому належні їй на праві приватної власності 54/100 частини спірного будинку. При укладенні договору дарування [PERSON] та її представник [PERSON] обіцяли, що [PERSON] добровільно випишеться з будинку. Однак цього зроблено не було, саму [PERSON] він ніколи не бачив, остання, як йому відомо зі слів сусідів жодного дня в спірному будинку не проживала, її майна в ньому немає. Відповідачка не виконує обов'язків щодо утримання і оплати комунальних послуг, проте в добровільному порядку не знялась з реєстраційного обліку, що є об'єктивною перешкодою здійсненні ним права розпоряджатися своєю власністю. Посилаючись на наведені обставини та положення статей 391, 405 ЦК України, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у жилому будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON], яку не виявлено за місцем реєстрації, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи шляхом вручення судової повістки виконавчому органу місцевого самоврядування, повторно за викликом суду не з'явилась, не використавши наданого законом права на участь у судовому засіданні, від неї не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до правил частини 4 статті 169 ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно договору дарування, посвідченого 13 січня 2006 року державним нотаріусом Першої макіївської державної нотаріальної контори, [PERSON] (в особі представника - [PERSON]) подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 54/100 частини житлового будинку за [ADDRESS]. Даний договір 06 лютого 2006 року зареєстровано у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації міста Макіївки» в книзі 133 за реєстровим № 26902. Відповідно до договору дарування, посвідченого 23 грудня 2010 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу, [PERSON] (в особі представника - [PERSON]) подарував, а [PERSON] прийняв у дар 46/100 частини житлового будинку за [ADDRESS] Вказаний договір 10 лютого 2011 року зареєстровано у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації міста Макіївки» в книзі 133 за реєстровим № 26902. За наведених обставин [PERSON] є власником житлового будинку за [ADDRESS] а тому належним позивачем у справі. В 54/100 частини цього будинку з 11 листопада 1998 року з дозволу попереднього власника цієї частини будинку - [PERSON], як член її сім*ї зареєстрована дочка останньої - відповідачка [PERSON], [INFO], яка на час укладення договору дарування в спірному будинку не проживала. Вищевказані факти і обставини визнані позивачем у судовому засіданні, вони підтверджені наявними в матеріалах справи документами, тому відповідно до положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Враховуючи наведені обставини, суд визнає, що між сторонами: [PERSON], як власником спірного житлового будинку та [PERSON], яка зареєстрована у цьому будинку, як член сім*ї попереднього власника, склалися спірні правовідносини у сфері захисту права власності які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що договір про користування спірним будинком між сторонами, а також між відповідачкою і попереднім власником цього житла не укладався. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами) при вирішення позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Із матеріалів справи убачається, [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS], не проживає протягом останніх 9 років, що встановлено актом комітету самоорганізації населення селища «Жовтня» Кіровського району міста Макіївки від 08 липня 2013 року. Доказами по справі не підтверджена будь-яка домовленість між сторонами щодо користування спірним будинком. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON]- сусіди позивача, пояснили, що з 1995 року в ? частині спірного будинку проживала [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] Однак з 2004 року [PERSON] в цьому будинку не проживає і місце її знаходження їм невідоме. У січні 2006 року [PERSON] подарувала належну їй на праві приватної власності частину будинку і з цього часу в ньому проживає [PERSON] зі своєю дружиною і двома неповнолітніми дітьми. У судовому засіданні не встановлено будь-якої противоправної, неправомірної поведінки позивача відносно відповідачки, інших об'єктивних перешкод для його не проживання у спірному будинку, у суду не має законних і достатніх підстав для висновку щодо поважності причин непроживання [PERSON] у цьому будинку понад один рік. Приписами статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] без поважних причин не проживає в спірному будинку понад 9 років, вона не є членом сім*ї нового власника жилого приміщення, не проживала з ним, не вела спільне господарство, а тому визнає, що право позивача [PERSON], як власника будинку, підлягає захисту і відповідачка підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірному жилому будинку. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved