Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Макіївки Донецької області із позовом до ДП "Макіїввугілля" "Про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження здоров'я", мотивуючи свої вимоги тим, що з 1994 року він працював в ДП «Макіїввугілля», з 2011 року - на ВП «Шахта «Чайкіно» машиністом гірничо-виймальних машин. Загальний стаж за професією становить 13 років 10 місяців. 05.08.2013 року підприємством було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та складено Акт розслідування професійного захворювання за формою П- 4. Працюючи в підземних умовах праці, він піддавався тривалому впливу комплексу шкідливих виробничих факторів: пил фіброгенної дії, виробничий шум, тяжкість і напруженість праці, локальна вібрація, несприятливий мікроклімат. При огляді на МСЕК 21.08.2013 року йому встановили третю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності безстроково. Діагноз: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія з больовим, м'язово-тонічним, лівостороннім корінцевим синдромами. Він неодноразово проходить лікування в лікарнях з приводу вираженого, майже, постійного болю в поперековому відділі хребта, що розпирають, здавлюють. Болі є тупими, ниючими, посилюються при зміні положення тіла, зміні погоди. Є постійне відчуття скутості в попереку, обмеження рухів, посилення болю при кашлі, чханні. Так відчуває болі, оніміння, слабкість в правій нозі, почуття підкошення при ходьбі, судоми в литкових м'язах правої ноги, утруднення при ходьбі. Отримавши на виробництві професійне захворювання, вважає, що йому завдано моральний збиток, так як він відчуває фізичні болі, емоційні переживання. Часто звертається до лікарів і проходить курс лікування, але здоров'я не стає краще, також змушений докладати додаткові зусилля для утримання своєї сім'ї. У зв'язку із ушкодженням здоров'я змінився його ритм життя: зараз він звертається до лікарень, робить обстеження, консультується у фахівців, вистоює черги в лікарнях та аптеках. Внаслідок чого він переносить фізичний біль та моральні страждання, дискомфорт в його житті. Враховуючи вищенаведені факти, а також те, що заподіяна йому моральна шкода носить тривалий характер, вважає, що він має всі законні підстави вимагати у відповідача відшкодування йому моральної шкоди. Його здоров'я не відновлено. Враховуючи тяжкість і характер профзахворювання, отриманого на виробництві при виконанні своїх трудових обов'язків, фізичний біль і відсутність активного життя, з урахуванням ступеня стійкої втрати працездатності - 40%, 3-ї групи інвалідності, розмір відшкодування моральної шкоди він оцінює в суму 15000 гривень, яку просив стягнути з відповідача ДП «Макіїввугілля» на його користь. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, зареєстровану за вхідним № 24341-13вх від 08.11.2013 року, з проханням справу розглянути за його відсутності з урахуванням того, що заявлені позовні вимоги він підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Райкова Н. С., що діяла на підставі довіреності, у судове засідання також не з'явилась, про місце та час судового розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не надала, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідно до приписів частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача по справі свідчить його відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Згідно частини 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази по справі, - суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до копії трудової книжки позивач [PERSON] з 1994 року працював в ДП "Макіїввугілля", а з 01.11.2011 року у ВП «Шахта «Чайкино» ДП «Макіїввугілля», й звільнений 06.03.2013 року за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України за станом здоров'я (а. с. 5 - 6). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02 серпня 2013 року підтверджений факт хронічного професійного захворювання у [PERSON], а саме діагноз: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії затухаючого загострення з помірними статико - динамічними та больовими компонентами (а. с. 7 - 8). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги (серії 10 ААА № 232461 від 21.08.2013 року) [PERSON] при первинному огляді встановлена ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40% з 15.08.2013 року по 01.09.2014 року (а. с. 9). Як убачається з Довідки МСЕК (серії 10 ААВ № 492282 від 21.08.2013 року) [PERSON] встановлена третя група інвалідності до 21.08.2014 року у зв'язку із професійних захворюванням (а. с. 9). Із змісту виписки з амбулаторної карти, виданої КМУ «Міська лікарня № 2 міста Макіївки» убачається, що [PERSON] у період з 2012 року по 2013 рік включно неодноразово перебував на лікуванні у нейрохірургічному відділенні Міської лікарні № 2 та № 3 з діагнозом радикуліт (а. с. 10). Відповідно до виписки з історії хвороби № 21702/2204 КМУ "Клінічна руднична лікарня" [PERSON] з 03.12.2012 року по 21.12.2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: хронічний вертебрагенний попереково-крижовий радикуліт з виразковим правостороннім корінцевим больовим синдромом, м'язове-тонічним синдромом, статико-динамічною диско ординацією у попереково-крісцовому відділі, функціональним блоком позаду, порушенням функції ходьби, стадія загострення (а. с. 11). Як убачається з відзиву на позовну заяву № 24493/13-вх від 11.11.2013 року, відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає розгляду в суді у зв'язку із закінченням строків позовної давності для звернення до суду. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року вказує на те, що для даної категорії справ такий строк встановлюється у три місяці. Крім того, з 01.03.2001 року у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» обов'язок з нарахування і виплати відшкодування збитку, у тому числі, призначення і виплати моральної шкоди (стаття 34 Закону) покладені на спеціально створений фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Посилання цього фонду на те, що в даний час цією статтею не передбачена виплата моральної шкоди, вважають не обґрунтованою, так як зміни в неї внесені законом України № 717-5(717-16) від 23.02.2007 року, тобто через кілька років після отримання позивачем профзахворювання на виробництві і виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Також безпідставні посилання позивача і на статтю 1168 Цивільного кодексу України, так як норми цивільного права поширюються на цивільно-правові правовідносини і не можуть перетинатися з трудовими правовідносинами, а позивач вимагає відшкодування моральної шкоди, отриманої саме в результаті профзахворювання, при цьому посилається на статтю 237-1 КЗпП України і статті 1167, 1168 Цивільного кодексу України. Названі норми встановлюють різні підстави для виникнення відшкодування шкоди, а тому не можуть бути застосовані в даному конкретному випадку. У своєму позові позивач вказує на те, що відповідно до акту МСЕК від 21.08.2013 року йому встановлена втрата професійної працездатності 40% і просить стягнути з шахти моральну шкоду відповідно до статей 233 і 237-1 КЗпП України. Проте відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, зроблених у пункті 16, вимоги про стягнення моральної шкоди у випадку заподіяння робітнику моральної шкоди в наслідок небезпечних та шкідливих умов праці відносяться до категорії трудових відносин. Враховуючи, що позивач звільнився з підприємства 06.03.2013 року, то до моменту подачі позову пройшло більше семи місяців, а тому ним пропущені процесуальне строки для звернення до суду. На підставі цього у задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд виходить з наступного. Так, основні правові гарантії забезпечення прав людини визначені у основному Законі держави - Конституції України. З огляду на положення статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Положення статті 43 Конституції України визначають, що кожен має право на працю, яка включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, наведене вище положення Конституції України, наголошує, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як встановлено під час розгляду справи, [PERSON] з 01.11.2011 року був прийнятий у ВП "Шахта Чайкіно" ДП "Макіїввугілля" машиністом гірничих машин підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці по добичі вугілля (а. с. 5 - 6). Відповідно до положень статті 37 Гірничого Закону України від 06 жовтня 1999 року /із змінами та доповненнями/ трудові відносини працівників гірничих підприємств регулюються Кодексом законів про працю України, Законами України "Про підприємства в Україні", "Про охорону праці" та іншими нормативно-правовими актами про працю з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Основні трудові права працівників визначені положеннями статті 2 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року /із змінами та доповненнями/. Серед переліку прав працівників положеннями зазначеної статті визначено право на здорові і безпечні умови праці, а також право на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Цей Закон визначає Основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регламентовані Законом України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року /із змінами та доповненнями/. Так, відповідно до положень статті 1 зазначеного Закону під "охороною праці" розуміється система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров'я і працездатності людини у процесі трудової діяльності. З огляду на положення статті 6 Закону України "Про охорону праці" умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно до положень частини 1 статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Обов'язок із створення на робочому місці в кожному структурному підрозділі умов праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечення додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці покладається саме на роботодавця /стаття 13 Закону України "Про охорону праці" й частина 2 статті 153 Кодексу законів про працю України/. Відповідно до положень статті 38 Гірничого Закону України серед основних обов'язків власника /керівника/ гірничого підприємства визначений обов'язок із забезпечення безпеки гірничих робіт, охорони праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах. Крім того, частиною 4 статті 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. При цьому, при розгляді спірних правовідносин суд виходить з того, що державна політика у сфері охорони праці спрямована на забезпечення безпечних умов праці та експлуатації гірничих підприємств /стаття 158 Кодексу законів про працю України, стаття 7 Гірничого Закону України/. Зазначена спрямованість державної політики діяла, як станом на час виникнення спірних правовідносин, так і продовжує діяти станом на час розгляду цієї справи, про що свідчить не лише наведені вище норми права, а й положення статті 2 Закону України "Про підвищення престижності шахтарської праці" від 02 вересня 2008 року /із змінами та доповненнями/. Таким чином, системний правовий аналіз викладених вище норм права дає підстави суду дійти до висновку по те, що саме власник /роботодавець/ повинен забезпечити умови, які надають можливість реалізувати будь-якому з його працівників безумовне право на безпечні і нешкідливі для життя й здоров'я умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці було також обов'язком й Державного підприємства "Макіїввугілля" під час існування трудових відносин між [PERSON] та Відокремленим підрозділом "Шахта Чайкіно" Державного підприємства "Макіїввугілля". Але, незважаючи на необхідність виконання зазначеного обов'язку з боку Державного підприємства "Макіїввугілля", [PERSON] під час виконання трудових обов'язків отримав професійне захворювання, а саме: хронічну вертеброгенну попереково-крижову радикулопатію з больовим, м'язово-тонічним, лівостороннім корінцевим синдромами (а. с. 10 - 11). Відповідно до положень статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Положення статті 9 Закону України "Про охорону праці" передбачають, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" Виходячи з норм права, які містяться у положеннях статей 1, 21, 28 та 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року /із змінами та доповненнями/ саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами виробництва. Але Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 лютого 2007 року /набрав чинності з 20 березня 2007 року/ скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції наведеного вище Закону /пункт 1, абзац 3 пункту 5, пункт 9, абзац 3 пункту 10, пункт 11 розділу І Закону України від 23 лютого 2007 року/. У свою чергу, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі "про страхові виплати" № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу Законів про Працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. При цьому, при розгляді спірних правовідносин суд приймає до уваги, що з огляду на положення статті 50 Гірничого Закону України, шкода, завдана внаслідок порушення гірничого законодавства, відшкодовується в порядку та розмірах, визначених законами України. Положення статті 38 зазначеного Закону у якості одного з основних обов'язків власника /керівника/ гірничого підприємства зазначають відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. У свою чергу, згідно до положень статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як встановлено під час судового розгляду справи професійне захворювання, яке [PERSON] отримав під час виконання трудових обов'язків на виробництві, призвело до моральних страждань з його боку, а саме: він відчуває фізичні болі, емоційні переживання. Часто звертається до лікарів і проходить курс лікування, але здоров'я не стає краще. Також він змушений докладати додаткові зусилля для утримання своєї сім'ї. Виходячи з вищевказаного, у зв'язку з ушкодженням здоров'я змінився його ритм життя, зараз він звертається до лікарень, робить обстеження, консультується у фахівців, вистоює черги в лікарнях та аптеках. Внаслідок перерахованого, він переносить фізичний біль та моральні страждання, дискомфорт в житті. При цьому, згідно до положень пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі "про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування" № 1 - рп/2004 від 27 січня 2004 року безпосередньо самі ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Факт ушкодження здоров'я позивача підтверджений висновком МСЕК. Визначаючи обов'язок Державного підприємства "Макіїввугілля" здійснити відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, суд виходить з наступного. Так, як встановлено у ході судового розгляду справи, втрата професійної працездатності позивача у розмірі 40% встановлена згідно до висновку МСЕК, вперше 21.08.2013 року. Станом на 18.12.2007 року вже набрали чинності нормативні акти щодо зупинення виплати та виключення норм про відшкодування моральної шкоди відділеннями Фонду соціального страхування, тому відшкодування цієї шкоди повинно здійснюватись на загальних підставах власником або уповноваженим ним органом, тобто Державним підприємством "Макіїввугілля". Зазначений висновок суду повністю відповідає наведеним вище нормам права, а також положенням статті 5 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року /із змінами та доповненнями/. Так, з огляду на наведену норму права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної сили, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Що стосується посилання відповідача на необхідність застосування строків позовної давності при розгляді вимог [PERSON], то суд вважає необхідним зазначити про те, що з огляду на положення пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року /із змінами та доповненнями/ позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, задоволення позовних вимог повністю відповідає наведеним вище обставинам та нормам права, а також положенням статті 46 Конституції України, якими закріплені державні гарантії на соціальний захист громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить з засад розумності, виваженості і справедливості та враховує ступінь тяжкості професійного захворювання [PERSON], характер та тривалість пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що справедливою та достатньою компенсацією моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, у зв'язку із професійним захворюванням, отриманим [PERSON] на виробництві, є грошову сума у розмірі 12000,00 гривень. При цьому, суд враховує обраний [PERSON] спосіб відшкодування завданої йому моральної шкоди, який у своїй позовній заяві наполягає на її одноразовій виплаті. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до ДП "Макіїввугілля" "Про стягнення моральної шкоди" частково, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В той же час частина 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. З 01.11.2011 року набрав чинності Закон України "Про судовий збір" № 3674-VІ від 08.07.2011 року, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 зазначеного закону /із змінами та доповненнями/ за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду у 2013 році. Місячний розмір мінімальної заробітної плати в Україні на 01 січня 2013 року встановлений в розмірі 1147 гривень відповідно до змісту статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" № 5515-VI від 06.12.2012 року Тобто, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру у 2013 році справляється судовий збір у розмірі 0,1 х 1147 гривень = 114,70 гривень. При цьому, пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлює пільги щодо сплати судового збору, звільняючи позивачів від сплати за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відтак, ухвалюючи рішення на користь позивача суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову частково, стягнувши з відповідача ДП "Макіїввугілля" на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 12000,00 гривень, а тому в доход держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути з ДП "Макіїввугілля" 91,76 гривень із розрахунку: 12000,00 гривень х 100% / 15000,00 гривень = 80 % х 114,70 гривень / 100% = 91,76 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial