Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

Сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWSE00000235 від 02 серпня 2006 року. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 14 тисяч гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00 % на місяць (24,00 % на рік) на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 03 серпня 2009 року. Відповідач своє зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала, у зв'язку з чим на підставі судового наказу Мурованокуриловецького районного суду від 04 грудня 2007 року з [PERSON] було достроково стягнено заборгованість за Договором на загальну суму 19059 гривень 80 копійок, з них: 13080,16 гривень - заборгованість за кредитом, 3527,06 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1825, 14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, 627,44 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. З позовної заяви слідує, що після виконання судового наказу, [PERSON] продовжила користуватися кредитом і у неї виникла нова прострочена заборгованість, що станом на 27 червня 2013 року (за відрахуванням стягненого за судовим наказом) становить 102601 гривню 65 копійок. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у заявленому розмірі і пояснила суду: В 2011 році [PERSON] отримала два кредити в розмірі 6 тисяч і 8 тисяч. Погашення кредиту та процентів не здійснювала, а тому на сьогоднішній день у неї виникла заборгованість, яку добровільно вона не бажає усунути, хоча отримує кошти на дітей, не з'являється для проведення реструктуризації боргу. На запитання головуючої щодо боргу за кредитним договором № VIUWSE00000235 від 02 серпня 2006 року, представник позивача заявила, що всі розрахунки є в матеріалах справи, а також, що за судовим наказом стягнення не було проведено. Про порядок проведення нарахувань, розрахунків, підстави стягнення, зокрема, тіла кредиту та комісії, представник позивача суду пояснити не змогла. Відповідач у судове засідання не з'явилась. 25 листопада 2013 року подала до суду заяву, у якій просила слухати справу у її відсутності (а.с. 45). Цього ж числа зареєстровано заяву [PERSON], в якій зазначено, що вона не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приват Банк», оскільки за кредитним договором від 02.08.2006 року розрахувалась повністю на підставі судового наказу, виданого 04.12.2007 року. Після стягнення з неї коштів у розмірі 19059 гривень 80 копійок, більше кредитом не користувалась. Просила застосувати строк позовної давності (а.с. 46). Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» слід відмовити за наступних підстав: Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі кредитного договору № VIUWSE00000235 від 02 серпня 2006 року (а.с. 13-16). Предметом договору був строковий кредит в сумі 14 тисяч гривень, які відповідач отримала готівкою через касу (п. 1.1 Договору). За користування кредитом [PERSON] щомісяця у період сплати зобов'язувалась сплачувати відсотки у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (2,00 % на місяць). Періодом сплати вважався період з 20 по 25 число кожного місяця. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] допустила заборгованість за кредитом, відсоткам, комісії та іншим витратам згідно умов Договору, у зв'язку з чим Банк 03 листопада 2007 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 04 грудня 2007 року за Судовим наказом Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з [PERSON] стягнено заборгованість за Договором на загальну суму 19059 гривень 80 копійок, з них: 13080,16 гривень - заборгованість за кредитом, 3527,06 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1825, 14 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, 627,44 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с. 21-22). Як слідує із тексту позовної заяви (а.с. 3-6), заяви відповідача (а.с. 46) судовий наказ № 2-Н-72/2007 від 04.12.2007 року було виконано. Суд не може прийняти як допустимий доказ пояснення представника Банку в судовому засіданні про те, що стягнення за судовим наказом не проведено через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Зокрема, відповідно до норм ч. 2 ст. 59 та ст. 60 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З тексту позовної заяви слідує, що після виконання судового наказу, [PERSON] продовжила користуватися кредитом і у неї виникла нова прострочена заборгованість, що станом на 27 червня 2013 року (за відрахуванням стягненого за судовим наказом) становить 102601 гривню 65 копійок, які Банк просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Пунктом 1.1. Кредитного договору передбачено, що Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 03 серпня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статтей 256, 257 ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями, з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1.1. Кредитного договору, розрахунком ціни позову (а.с. 10-12), з якого слідує, що останній внесок за Кредитним договором [PERSON] зробила в січні 2007 року, доведено, що позивачу - ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 03 серпня 2009 року - строк дії Кредитного договору - було відомо або повинно було бути відомо про невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором. Суд вважає недопустимим доказом пояснення представника позивача Загороднюк К.П. в суді про те, що останнє погашення кредиту [PERSON] здійснила в 2011 році. Такі її пояснення спростовуються поданим Банком розрахунком заборгованості. Крім того, представник позивача не змогла довести суду, про які кредитні правовідносини вона давала пояснення в суді (за 2006 рік чи 2011 рік). Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся до суду 23 жовтня 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності, що закінчився 03 серпня 2012 року, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснення причин пропуску цього строку, а відповідач наполягав на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин. Суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню. Оскільки позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснення причин пропуску цього строку, а відповідач наполягала на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed