Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

27 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS], а також зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в даній квартирі. Позов [PERSON] обґрунтувала наступним. Вона є власником будинку [ADDRESS], який купила в 1991 році по договору купівлі-продажу від 24 жовтня 1991 року за № 1313. За проханням свого сина [PERSON] позивачка 23 січня 2007 року зареєструвала до свого будинку його дружину-[PERSON]. В липня 2013 року відповідачка з невідомих причин, скориставшись відсутністю будь-кого в будинку, приїхала грузовим автомобілем і забрала з будинку майно на свій розсуд, переїхавши проживати в будинок своєї матері. 29 серпня 2013 року Томашпільським районним судом розірвано шлюб між сином позивачки та відповідачкою у справі. В даний час [PERSON] проживає у даному будинку, тому має намір оформити субсидії, а те, що в даному будинку зареєстрована відповідачка, за яку вона й до цих пір сплачує комунальні послуги, є для такого оформлення перешкодою. Позивачка [PERSON] запропонувала відповідачці [PERSON] добровільно знятися з реєстрації будинку, однак остання зробити це не хоче. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та попросить позов задовольнити. Представник Томашпільського районного сектору УДМС Стаднік М.А. на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти того, що з липня 2013 року не проживає у будинку [PERSON] Заслухавши пояснення відповідачки, думку представника Томашпільського районного сектору УДМС, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити зі слідуючих підстав. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є будинок [ADDRESS]. Даний будинок належить на праві власності позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 1991 року № 1313 (а.с.6). Згідно копії рішення Томашпільського районного суду від 29 серпня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 3). Як вбачається із домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS], до даного будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власним майном. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини, що виникають з житлових, щодо користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Судом встановлено та сторонами визнається той факт, що у липні 2013 року відповідачка [PERSON] вибула на інше постійне місце проживання, припинивши сімейні стосунки з сином власниці будинку-позивачкою у справі, що стверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], а тому остання втратила право користування будинком. Позивачка [PERSON], посилаючись на норми ст..71,72 ЖК України просить зняти з реєстрації будинку [PERSON], пояснюючи, що остання з липня 2013 року не проживає у спірному будинку. Цим самим позивачка [PERSON] суперечить своїм поясненням щодо зняття відповідачки з реєстрації, оскільки сама ж зазначає, що право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців. Однак, з огляду на викладене, відсутність відповідачки за місцем реєстрації на день звернення до суду складає менш, як шість місяців, а тому суд дійшов висновку, що звернення позивачки до суду є передчасним, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Реєстрація та зняття з реєстрації покладено на відповідні підрозділи МВС України. Тобто це не є компетенцією суду, а підставою для знаття з реєстрації особи є відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації. Зазначене свідчить про те, що управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області право [PERSON] стосовно зняття з реєстрації відповідачки [PERSON] не порушував, що є підставою у відмові в задоволенні цих вимог. На підставі викладено,

Outcome: dismissed