Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Одеська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона з січня 1984 року працювала у ДП «Одеська залізниця» Пасажирському вагонному депо Одеса-Головна на посаді провідника пасажирських вагонів, а з грудня 2002 року начальником поїзду «пасажирського». Останній контракт, за яким позивачка працювала, №720 від 18.07.2007 року був продовжений додатковою угодою від 15.07.2010 року до 20.07.2013 року. В червні 2013 року, по закінченню чергової відпустки та терміну тимчасової непрацездатності, позивачка звернулася до начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна з заявою про подовження терміну дії контракту і тільки 04.07.2013 року її попередили, що трудовий договір на умовах контракту продовжений не буде і її буде звільнено 20.07.2013 року. 19.07.2013 року наказом №ЛВЧД-3-05/1259-ОС від 18 липня 2013 року [PERSON] було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі закінчення строку дії контракту. Позивачка вважає, що її було звільнено з порушенням норм чинного законодавства. З огляду на вищенаведене, позивачка просить суд поновити її на посаді начальника поїзда «пасажирського» у пасажирському вагонному депо Одеса-Головна Державного підприємства «Одеська залізниця» та зобов'язати відповідача укласти трудовий договір на умовах контракту терміном на п'ять років; стягнути з Державного підприємства «Одеська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.07.2013 року по день поновлення на роботі; стягнути з Державного підприємства «Одеська залізниця» на її користь в відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 50000 гривень. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Представник відповідача Нейко А.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, посилалась на те, що звільнення [PERSON] було проведено відповідно до вимог діючого трудового законодавства, а саме, п. 2 ст. 36 КЗпП України, оскільки 19.07.2013 року закінчився строк трудового контракту з [PERSON], більш обґрунтовані мотиви звільнення виклав в своїх письмових запереченнях проти позову, які долученні до матеріалів справи. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні і наявних у справі матеріалів, позов у частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню, щодо стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Кодексом законів про працю України. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України трудові спори працівників про поновлення на роботі не залежно від підстав припинення трудового договору підсудні районним судам. З заявою про вирішення трудового спору про звільнення з роботи відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення. Суд вважає, що так як позивач [PERSON] пояснила у судовому засіданні хворіла, то пропуск місячного строку для звернення до суду відбувся з поважних причин і його необхідно поновити. Судом встановлено, що згідно наказу ЛВЧДК -3 -05/1259осс від 18.07.2013 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, по закінченню строку трудового контракту. 15.07.2010 року з [PERSON] було укладено додаткову угоду відповідно до якої вказано, що додаткова угода до контракту № 720 від 18.07.2007 року, зі строком його дії до 20.07.2013 року. Також згідно повідомлення № ЛЧВД -3 -14/1582 Державного підприємства «Одеська залізниця» від 04.07.2013 року - начальника поїзду [PERSON] повідомлено, що у зв'язку з закінченням 20 липня 2013 року терміну дії контракту №720 від 17.07.07 року , контракт на новий термін продовжуватися не буде, тому договір буде припинено. Приписами ч. 3 ст. 21 КЗпП України передбачено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі, дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфери і застосування контракту визначається Законами України. Згідно ч. 2 ст. 23 цього Кодексу, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на визначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Ст. 9 ЗУ «Про залізничний транспорт» визначено, що перелік категорій працівників чи роботи, де може застосовуватися контрактна форма трудового договору затверджується Кабінетом Міністрів України. У Постанові КМ України № 764 від 15.07.1997 року «Про затвердження переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які влаштовуються за контрактною формою договору» зазначено, що до вказаного переліку включена, зокрема, і посада провідника пасажирського вагону. Відповідно до ст. 15 вказаного Закону працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштуються на підприємства залізничного транспорту за контрактною формою трудового договору. Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не постановила вимогу про їх припинення. Таким чином, із змісту наведеної правової норми вбачається, що двома обов'язковими умовами, за яких відбувається пролонгація трудового контракту, строк дії якого сплив, є лише подальше збереження між працівником і роботодавцем трудових відносин та відсутність заперечень у сторін стосовно цього. Тобто, у випадку, якщо трудові відносини були припинені між сторонами у день закінчення строку дії трудового контракту, волевиявлення працівника стосовно цього законодавством не вимагається, оскільки волю на укладення строкового трудового договору було виявлено особою при укладенні з роботодавцем контракту. Вказане також свідчить про те, що працівник виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Роботодавець позивача попередив останнього 04.07.2013 р. про звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, та пп.»а» п.17 зазначеного контракту і була 19.07.2013 року звільнена, оскільки як вказує, відповідач 20.07.13 року був неробочий день, і тому 19.07.2013 року це був найближчий робочий день, що настає за неробочим, однак з цим суд погодитись не може тому як найближчий робочий день, що настає за 20.07.13 року, є 22.07.13 року. Також ані позивачем, ані відповідачем контракту за №720 від 18.07.2007 року суду не було надано, як такого, що у сторін не мається, однак який відповідно до додаткової угоди від 15.07.10 року значиться за №720 від 18.07.2007 року. , та на який відповідач у своєму повідомленні № ЛЧВД -3 -14/1582 Державного підприємства «Одеська залізниця» від 04.07.2013 року - начальника поїзду [PERSON] посилається на пп.»а» п.17 зазначеного контракту, з поясненнями представника відповідача у судовому засіданні, судом з'ясовано, що контракту за №720 від 18.07.2007 року не має у відділі кадрів Державного підприємства «Одеська залізниця». Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що наказ ЛВЧДК -3 -05/1259осс від 18.07.2013 року про звільнення [PERSON] із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, по закінченню строку трудового контракту, - у зв'язку з відсутністю контракту, який як відповідно до додаткової угоди, та наказу про звільнення - значиться за №720 від 18.07.2007 року, та передчасним звільненням позивача, а саме 19 липня 2013 року порушує права позивачки , а тому підлягає визнанню судом недійсним, а позивач підлягає поновленню на роботі на займаній раніше посаді. Так, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суду надано довідку про розмір заробітної плати позивача, та встановлено, що згідно довідки №1232 виданої Пасажирсиким вагоним депо Одеса - Головна від 01 жовтня 2013 року середній заробіток позивачки складав 5416,50 грн. Таким чином середній заробіток з 19 липня 2013 року по 28 листопада 2013 року складає 18187 грн.81 копійку. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача, порушення нормального укладу життя й з дотриманням вимог ст.237-1 КЗпП України визначає таке відшкодування в розмірі 5000 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягають судові витрати в сумі 231 грн. 88 коп. судового збору. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що звільнення позивача було проведено не законно і без дотриманням всіх норм трудового законодавства. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає допуску до негайного виконання, оскільки положення п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України стосуються лише присудження працівникові виплати заробітної плати.

Outcome: partial