Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-05 00:00:00

12.06.2013 року позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів з кімнати № 102 в гуртожитку № 4, розташованому по вулиці Воїнів-Інтернаціоналістів, 1, в місті Чернігові; стягнення з відповідачів плати за проживання в гуртожитку в розмірі 57146 грн 56 коп., що виникла за період з грудня 2002 року по квітень 2013 року включно, та понесених судових витрат в розмірі 572 грн. В обґрунтування позову зазначив, що спірний гуртожиток є студентським і призначений для проживання в ньому іногородніх студентів, асистентів, аспірантів, докторантів, а також студентів з числа сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. Відповідачі не відносяться до вказаних категорій осіб, не є працівниками Чернігівського національного педагогічного університету імені [PERSON], при цьому відмовляються укладати договір найму жилого приміщення, а тому не мають право проживання в цьому гуртожитку і підлягають виселенню з нього без надання іншого жилого приміщення. Крім того, відповідачі заборгували за проживання в гуртожитку значну грошову суму, що є підставою для її стягнення. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на задоволенні. Відповідачі позов не визнали. Вони пояснили, що вселилися в гуртожиток на підставі спеціального ордеру, у звязку з перебуванням відповідача [PERSON] у трудових відносинах з позивачем, які тривали понад 15 років, що унеможливлює їх виселення без надання іншого жилого приміщення. Крім того повідомили, що визначена позивачем сума заборгованості за проживання є явно завищеною і такою, що не відповідає вартості фактично спожитих ними за час проживання житлово-комунальних послуг. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З 14.03.1987 року по 02.09.2002 року відповідач [PERSON] працювала у позивача з початку кастеляншею гуртожитку № 1, а потім була переведена на посаду чергового гуртожитку № 2. Наказом відповідача від 02.09.2002 року № 174 вк/ІІ її було звільнено з роботи за угодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. На підставі виданого позивачем ордеру від 27.03.1998 року відповідачі вселилися в кімнату № 102 в гуртожитку № 4, розташованому по вулиці Воїнів-Інтернаціоналістів, 1, в місті Чернігові. Зазначене встановлено рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 02.04.2008 року, що в силу положень частини 3 статті 61 ЦПК України звільняє від доказування вказаних обставин у межах даної цивільної справи. Спірний гуртожиток має статус студентського. Він перебуває в державній власності та закріплений за позивачем на праві оперативного управління. Порядок користування гуртожитком визначений Положенням про студентський гуртожиток, затвердженим ректором Чернігівського національного педагогічного університету імені [PERSON] (далі Положення), що розроблено у відповідності до Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2007 року № 1004 (а.с. 5 7, 16 20). Спірний гуртожиток може використовуватися лише для проживання в ньому на період навчання іногородніх студентів, слухачів, курсантів, асистентів-стажистів, інтернів, клінічних ординаторів, аспірантів, адюнктів, докторантів тощо, а також студентів з числа дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування, за умови відсутності в них іншого місця проживання (далі Студенти). Вільні кімнати в гуртожитку можуть використовуватися керівництвом університету за погодженням з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією студентів для створення відокремленого готелю. Поселення до студентського гуртожитку здійснюється на підставі ордеру, з подальшим укладанням угоди на проживання (пункти 2, 3, 6 Загальних положень Положення). Вартість місця проживання в гуртожитку складається з вартості його утримання та вартості обовязкових побутових послуг, що надаються Студентам, та встановлюється позивачем (пункти 4.1, 4.2 Положення). Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право субєкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим органом) у межах встановлених цим Кодексом, іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Право оперативного управління є похідним від права власності, оскільки містить обмеження права субєкта господарювання щодо вільного володіння, користування і розпорядженням закріпленого за ним майном з боку власника або уповноваженого ним органу. Враховуючи те, що власник спірного гуртожитку держава, в особі Міністерства освіти і науки України, чітко визначив порядок його використання лише для проживання в ньому Студентів на час їхнього навчання, надання гуртожитку іншим особам, у тому числі й тим, що перебувають з позивачем у трудових відносинах допускається за наявності в ньому вільних місць, та лише на умовах готелю. За статтею 129 Житлового кодексу Української РСР видача спеціального ордеру є лише підставою для вселення до студентського гуртожитку і в жодному випадку не свідчить про набуття громадянином, якому видано такий ордер, права постійного користування ним, оскільки проживання в студентському гуртожитку завжди є тимчасовим. За таких обставин, вселення відповідачів у спірний гуртожиток на підставі виданого позивачем спеціального ордеру, не надає їм право постійного користування цим гуртожитком, оскільки власник гуртожитку не надавав позивачеві повноважень самостійно змінювати правовий режим майна, закріпленого за ним на праві оперативного управління. Як зазначено вище, підставою для користування жилим приміщенням в спірному гуртожитку є укладення відповідної угоди, від чого відповідачі відмовилися. Посилання відповідачів на статтю 132 Житлового кодексу Української РСР, яка забороняє виселення з гуртожитків без надання іншого жилого приміщення працівників, які вселилися в них у звязку з роботою і пропрацювали на підприємствах, установах, організаціях, що надали такі гуртожитки, понад десять років, є безпідставним, оскільки встановлені вказаною статтею гарантії поширюються лише на осіб, які вселилися в гуртожитки для проживання працівників; на осіб, які вселилися до студентських гуртожитків, вказані гарантії не поширюються, оскільки студентські гуртожитки мають інше цільове призначення. У звязку з тим, що відповідачі не мають права постійного проживання в спірному гуртожитку та відмовилися від укладення з позивачем цивільно-правової угоди на проживання, вони підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Як убачається з пояснень представника позивача та даного ним розрахунку суми боргу (а.с. 8), позивачем розраховано заборгованість за проживання відповідачів виходячи з того, що відповідачі займають пять ліжко-місць, а також вартості одного ліжко-місця, яка з 2008 року складає 215 грн. Втім, позивач не мотивував підстави такого розрахунку, а тому суд вважає необхідним зменшити суму заборгованості та стягнути з відповідачів заборгованість за два ліжко-місця в розмірі 22858 грн 62 коп. /57146.56 : 5 х 2/, тобто по 11429 грн 31 коп. з кожного /22858.62 :2/.

Outcome: partial