Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], та [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач посилався на те, що 18.02.2013 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Позивач вважає, що договір купівлі продажу було укладено з порушенням норм діючого законодавства України та є недійсними, тому просив суд визнати недійсним з моменту укладання Договір купівлі продажу квартири від 18.02.2013 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим № 435; та стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, відзив не надали. Суд постановляє рішення за наявних у матеріалах справи доказах. В судовому засіданні встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 18.02.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 435, відповідачі [PERSON] і [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала Позивачу на підставі договору міни від 04.01.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим номером 17-35. На думку позивача правовою підставою для визнання оспорюванного правочину недійсними є введення Позивача в оману щодо істотних умов договору, а саме, - щодо ціни продажу квартири. Позивач посилався на те, що в результаті підписання договору купівлі-продажу квартири з відповідачами, позивач отримав менше, ніж розраховував, так як відповідачі не виконали свої зобовязання; до укладення оспорюванного договору, між сторонами була домовленість, що продаж квартири буде здійснена за 283 500,00 гривень, і, так як у відповідачів не вистачало 23 980,00 грн., сторони усно домовились про те, що відповідачі до підписання оспорюванного договору виплатять позивачеві 259 520,00 грн. і саме ця сума буде встановлена в договорі як сума продажу квартири, а залишок суми, в розмірі 23980,00 грн., відповідачі сплатять протягом місяця. Однак, як видно з матеріалі справи, позивач не надав жодних документів, які б підтверджували наявність між позивачем та відповідачами попереднього договору до підписання оспорюванного договору, та документів, підтверджуючих наявність у відповідачів зобовязання після укладення договору купівлі-продажу квартири. При укладанні договору купівлі продажу були дотриманні всі суттєві умови договору, сам правочин та порядок його укладання відповідає нормам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, позивач не довів, що договір купівлі-продажу квартири був укладений з порушенням норм діючого законодавства України. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed