Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши згодом пред’явлені позовні вимоги, [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд за межі України, а саме до Туреччини (Турецької Республіки) та Російської Федерації, на період часу з 15 січня 2014 року по 15 лютого 2014 року її дочки [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON], [INFO], зазначивши, що з 04.10.2008 року по 14.10.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу вони мають дочку [PERSON], [INFO]. З 2012 року вони з відповідачем мешкають окремо, дитина проживає разом з нею. Крім відпочинку та території України, вона має намір оздоровити дитину за межами України, а саме виїжджати за кордон для оздоровлення на морському узбережжі. У вересні 2013 року вона звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини до Туреччини разом з нею для оздоровлення у період часу з 15.01.2014 року по 15.02.2014 року, але відповідач відмовив у цьому. Згідно зі ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно постанови КМУ від 27.01.1995р. № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки відповідач відмовляє їй у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, вона змушена звертатися з позовом до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні пред’явлені та уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, пояснивши, що виїзд неповнолітньої дитини за межі України до Туреччини планується через Російську Федерацію, пересування буде здійснено поїздом, а потім автобусом, оскільки позивач боїться пересуватися з дитиною літаком. У Російській Федерації планується також відвідування з дитиною родичів позивача, а потім - поїздка з дитиною до Туреччини. Дитина страждає кожним захворюванням - мікозом гладенької шкіри, до того ж часто хворіє респіраторними захворюваннями, тому їй потрібно оздоровлення. Виїзд до РФ та Туреччини планується протягом вказаного певного періоду часу, а не на постійне проживання. Оскільки відповідач не давав та не дає дитині дозволу на виїзд за межі України, вона за таких обставин не могла завчасно придбати путівку до якогось певного готелю та міста у Туреччині, оскільки грошові кошти могли б бути витрачені нею марно. Це буде нею зроблено після отримання такого дозволу. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні пред’явлені та уточнені позовні вимоги не визнали, пояснивши, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що вона зверталася до [PERSON] з проханням надати дитині дозвіл на виїзд за кордон, що вона зверталася до нотаріуса з метою оформлення необхідних документів, а також того, що він повідомлявся про час та місце здійснення нотаріальних дій щодо оформлення даних документів. Проти виїзду дитини до Туреччини він заперечує, оскільки за даними Українського гідрометеорологічного центру середньоденна температура у Туреччині у січні-лютому 2014 року не буде перевищувати +10?С, температура води не буде перевищувати +15?С. Кліматичні умови в Російській Федерації фактично однакові з кліматичними умовами в Україні. Такі кліматичні умови, на його думку, не підходять для оздоровлення дитини. Посилання позивача на встановлений дитині діагноз: мікоз гладенької шкіри, як на підставу для виїзду дитини за межі України, не відповідає дійсності, оскільки дитина пройшла лікування та була знята з обліку в зв’язку з повним одужанням. Крім того, позивачем не надано суду відомостей про час перебування її та дитини за кордоном, документів, що підтверджують фактичне місце знаходження позивача та дитини за кордоном, медичних документів, які б підтверджували необхідність оздоровлення дитини за межами України, документів, які б підтверджували безпечне знаходження дитини в іншій країні та інше. З огляду на зазначене, просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Горлівської міської ради за довіреністю [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з’явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також відсутність заперечень проти позову в інтересах дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка у теперішній час мешкає разом з матір’ю, батько мешкає окремо. Згідно з довідками КЛПУ «Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Горлівки» від 30.11.2013р. б/н та від 10.12.2013р. № 315, [PERSON], [INFO], знаходилась на диспансерному обліку в КЛПУ «МШВД м. Горлівки» з 02.07.2013р. по 30.11.2013р. з діагнозом: Мікоз гладенької шкіри, лаб.+ від 02.07.2013р. та Мікоз гладенької шкіри, лаб.+ (рецидив) від 03.09.2013р., пройшла лікування та була знята з обліку після повного одужання в зв’язку з закінченням терміну спостереження. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов’язані піклуватися про здоров’я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов’язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.4 постанови КМУ від 27.01.1995р. № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий у разі пред’явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З пояснень позивачки [PERSON] йдеться, що виїзд з України її неповнолітній дочці [PERSON], [INFO], до Російської Федерації у період з 15.01.2014р. по 15.02.2014р. потрібен для відвідування разом з нею їхніх родичів, а також з метою їхнього сумісно з дочкою транзитного переміщення в подальшому через територію Російської Федерації до Туреччини, де протягом того ж періоду часу планується оздоровлення дитини. Суд вважає, що такий виїзд дитини з України до Російської Федерації та до Туреччини повністю відповідатиме інтересам дитини, її здоров’ю, фізичному, духовному та моральному розвитку. Доводи й заперечення проти позову з боку відповідача та його представника суд вважає необгрунтованими й безпідставними, а тому не може взяти до уваги. Відмовляючи у наданні дозволу на виїзд дитини з України, відповідач [PERSON] перешкоджає лікуванню дитини, її культурному розвитку, спілкуванню з родичами, що, на думку суду, негативно позначається на фізичному та психічному здоров’ї дитини, її духовному та моральному розвитку, тобто батько по відношенню до дитини діє нерозумно, недобросовісно, порушуючи права та інтереси дитини, його дії суперечать Конституції України, ст.ст.291, 313 ЦК України, ст.2, 16, 31 Конвенції про права дитини від 20.11.1991р., ст.8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, з метою захисту насамперед прав та інтересів дитини, суд вважає необхідним надати дозвіл на виїзд з України до Російської Федерації та до Туреччини (Турецької Республіки) неповнолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], уродженці [INFO], разом з матір’ю [PERSON], [INFO], за відсутності згоди та супроводу з боку батька [PERSON], [INFO], на період часу з 15.01.2014 року по 15.02.2014 року включно.

Outcome: approved