Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відкритого акціонерного товариства "Красногорівський вогнетривкий завод" одноразово грошову суму у розмірі 15000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] з 18 червня 1996 року до 27 квітня 2009 року перебувала у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством "Красногорівський вогнетривкий завод" (працювала на посаді машиніста пневмотранспорта), що підтверджується копіюєю її трудової книжки. Робота за цими професіями є небезпечною та шкідливою для здоров'я, оскільки це постійний контакт із шкідливими хімічними речовинами, пилом від сировини для виготовлення цеглини, токсичних пилом та іншими шкідливими факторами. Здійснення такої трудової діяльності створює підвищену вірогідність спричинення шкоди здоров'ю працівника із-за неможливості підвищеного контролю людини за вказаними умовами і чинниками. 12 липня 1996 року під час виконання трудових обов'язків з [PERSON] трапився нещасний випадок, внаслідок якого травмовано праву руку, про що складено 22 липня 1996 року Акт за формою Н-1. За висновком первинної МСЕК 13 серпня 1999 року [PERSON] за отриманою травмою визначено 5 % втрати працездатності. Крім того, час роботи на заводі став причиною виникнення та розвитку у [PERSON] хронічного професійного, а саме: силікоз, вузлова форма, легенева недостатність першого-другого ступеню, бронхіт. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15 квітня 2009 року професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: запиленість повітря робочої зони, недосконалості технології виробництва. За результатами медичного освідчення 28 квітня 2009 року в міжрайонній медико-соціальній експертній комісії [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності на 30 відсотків. Саме за встановленням тридцяти п'яти відсоткового ступеню втрати професійної працездатності, [PERSON] просить стягнути з відкритого акціонерного товариства "Красногорівський вогнетривкий завод" моральну шкоду. Моральна шкода полягає в тому, що позивач [PERSON] втратила професійну працездатність на 35 %, має серйозні порушення здоров'я із стійкими розладами функцій організму, обумовленими наслідками травми та професійного захворювання, все це призвело до порушення звичного способу її життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації, неможливості продовження активного особистого життя, порушення її нормальних життєвих зв'язків; позивач вимушена тривалий час витрачати на відвідування лікувальних установ, проходячи курси лікування (амбулаторно і стаціонарно), неодноразові обстеження, консультації у фахівців охорони здоров'я. Моральну шкоду [PERSON] оцінює у розмірі 15000, 00 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву з підтриманням позовних вимог та клопотанням провести розгляді справи в її відсутність. Представник позивача адвокат [PERSON] (діюча на підставі договору про надання правових послуг від 8 квітня 2013 року) у судове засідання з'явилась, діючи в інтересах [PERSON], наполягала на повному задоволенні заявлених вимог, оскільки грошова сума у розмірі 15 000,00 гривень компенсує невелику кількість завданих моральних страждань. [PERSON], посилаючись на особисті відчуття фізичного та душевного болю [PERSON], оголосила викладені в позовні заяві позивача аргументацію вимог, зокрема зауважила, що життєдіяльність [PERSON] обмежена, порушені нормальні життєві зв'язки, змінено звичайний спосіб життя, стан здоров'я постійно погіршується: наявна задишка, біль при диханні за грудиною, постійний невиносимий головний біль, головокружіння, настання швидкої втоми. Крім того, [PERSON] звернула увагу суду на той факт, що необхідність проходження стаціонарного лікування, обстежень та консультацій спеціалістів позбавляє позивача можливості домашнього затишку, обмежує можливість спілкування з близькими, що також негативно впливає на душевний та емоційний стан [PERSON] Представник відкритого акціонерного товариства "Красногорівський вогнетривкий завод" Кобишев А.І. (діючий на підставі довіреності від 11 січня 2013 року) у судове засідання з'явився, позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив в позові відмовити, застосувати наслідки встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду. Представник третьої особи Степанюк Р.В. (діючий на підставі довіреності від 26 листопада 2013 року) у судове засідання з'явився, зазначив, що відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Мар'їнському районі як третя особа без самостійних вимог не є суб'єктом спірних матеріально-правових відносин сторін, тому перевірку обґрунтованості вимог [PERSON] залишив на розсуд суду. Додатково Степанюк Р.В. зауважив, що без обмеження відділення Фонду відшкодовує витрати на лікування і втрачений позивачем заробіток, позивач отримує щомісячні страхові виплати, отримує лікування, витрати на яке компенсуються Фондом. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Здоров'ю позивача шкідливими і небезпечними умовами праці завдану шкоду з втратою 35 % професійної працездатності: 5 % - за виробничою травмою в наслідок нещасного випадку 12 липня 1996 року; - 30 % - за професійним захворюванням виявленим в 2009 році. Так, 12 липня 1996 року під час виконання трудових обов'язків з [PERSON] на відкритому акціонерному товаристві "Красногорівський вогнетривкий завод" стався нещасний випадок, в результаті якого позивачем отримано каліцтво - травмовано третій та четвертий пальці правої руки. Вказане зафіксовано в акті про нещасний випадок № 8 від 22 липня 1996 року. За висновком Волноваської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 13 серпня 1999 року позивачу за отриманим трудовим каліцтвом встановлено 5 % стійкої втрати професійної працездатності. Наведені обставини свідчать про те, що втрата працездатності у позивача пов'язана з травмою в результаті нещасного випадку від 12 липня 1996 року. Крім того, [PERSON] в березні-квітні 2009 року проходила лікуванні в обласній клінічній лікарні професійних захворювань. Відповідно до висновку лікарсько-експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні від 1 квітня 2009 року позивачу встановлений діагноз - пневмоконіоз: силікоз, вузелкова форма, бронхіт, легенева недостатність І-ІІ ступеню». Відповідно до ст. 14 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Встановлений позивачу клінічний діагноз є результатом праці на акціонерному товаристві "Красногорівський вогнетривкий завод". Зазначене знайшло своє підтвердження в письмових доказах по справі: акті розслідування хронічного професійного захворювання від 15 квітня 2009 року, висновком лікувально-експертної комісії від 1 квітня 2009 року. Як вбачається з довідок медико-соціальної експертної комісії серії ДОН-04 № 038221, ДОН-04 № 073565 [PERSON] з 25 травня 2009 року вперше встановлена ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30 %, встановлена третя група інвалідності. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках. Так, під час розгляду справи по суті, суд з'ясовує момент виникнення права [PERSON] на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону праці" (в редакції станом на день нещасного випадку та встановлення втрати працездатності), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вказує, що на час первинного огляду позивача - 13 серпня 1999 року щодо втрати ним професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком від 12 липня 1996 року, можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалися п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Розмір мінімальної заробітної плати на момент первинного висновку МСЕК, тобто станом на 13 серпня 1999 року, відповідно до Постанови Верховної Ради України № 49/96 - ВР від 20 лютого 1996 року становив 1500000 карбованців. Українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню (ст. 3 Указу Президента України "Про грошову реформу в Україні" від 25 серпня 1996 року). Таким чином, двісті мінімальних розмірів заробітної плати становили - 3000 гривень (з розрахунку: 15,0 гривень х 200 = 3 000 гривень), що складало максимальний розмір відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків. Відповідно до роз'яснень Верховного суду України потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, якщо право у нього виникло з 1 квітня 2001 року до 1 січня 2006 року. Коли право на відшкодування моральної шкоди виникло у потерпілого: 1) після 1 січня 2006 року і до 20 березня 2007 року - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобов'язаний здійснювати відшкодування моральної шкоди, з тих підстав, що дія ч. 3 ст. 34 Закону України "По загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України" зупинена Законом України "Про державний бюджет України на 2006 рік" (від 20 грудня 2005 року), та Законом України "Про державний бюджет на 2007 рік" (від 19 грудня 2006 року) (призупинення дії закону не дає підстав для його застосування); 2) після 20 березня 2007 року, - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобов'язаний здійснювати відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України від 23 лютого 2007 року № 717 про виключення ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Як вбачається з матеріалів справи позивачу з 25 травня 2009 року вперше встановлена ступінь втрати працездатності у розмірі 30 % в зв'язку з професійним захворюванням, встановлена третя група інвалідності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в зв'язку з професійним захворюванням виникло у позивача після набрання чинності як Законом України "Про державний бюджет України на 2006 рік", так і Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік". Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з тим, згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З урахуванням вищезазначеного та вказаного положення основного закону України, суд прийшов до висновку, що право позивача на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в зв'язку з професійним захворюванням не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Судом встановлено, що причиною втрати позивачем працездатності в зв'язку з травмуванням та професійним захворюванням є порушення акціонерним товариством "Красногорівський вогнетривкий завод" вимог законодавства про охорону праці, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці". Ці обставини відповідачем не спростовані. Таким чином, суд встановив, що відповідач не створив позивачу безпечних і нешкідливих умов праці, унаслідок чого ним втрачено професійну працездатність. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди" за моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. З акту про нещасний випадок № 8 від 22 липня 1996 року та з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 квітня 2009 року вбачається, що підприємством, перебуваючому в причинному зв'язку з втратою позивачем професійної працездатності на 35 % є саме акціонерне товариство "Красногорівський вогнетривкий завод" та саме керівництво вказаного підприємства допустило порушення законодавства про охорону праці. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Суд, встановивши відповідні факти, визнає, що ушкодження здоров'я (трудове каліцтво, професійне захворювання) завдає фізичні та моральні страждання позивачу [PERSON], вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я. Суд не приймає надані представником відповідача акціонерного товариства "Красногорівський вогнетривкий завод" посилання про необхідність застосування до вимог [PERSON] ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а к справах про звільнення - в місячний строк для вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, трудове законодавство не містить положень про звільнення підприємств з небезпечними й тяжкими умовами праці від відшкодування моральної шкоди, завданої їх працівникам такими умовами. На правовідносини, які виникли між сторонами 12 липня 1996 року, поширюється дія ЦК України (в редакції 1963 року), відповідно до ст. 83 якої позовна давність не застосовується щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони випливають з порушення особистих немайнових прав (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). З набранням чинності ЦК України 2004 року, норми якого поширюються на відносини сторін, виниклі 25 травня 2009 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України). За таких обставин позивач не пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав щодо відшкодування моральної шкоди, яку відшкодовувати зобов'язаний саме відповідач - ВАТ "Красногорівський вогнетривкий завод", оскільки не створило працівнику безпечні та нешкідливі умови праці, в той час як відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 ст.13 Закону України "Про охорону праці" обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця, а тому доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та що підприємство не повинно відшкодовувати моральну шкоду не відповідають діючому законодавству. Доводи відповідача спростовуються матеріалами справи. Визначаючи розмір моральної шкоди, підлягаючої відшкодуванню [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача і інших обставин. Зокрема, враховуються характер та тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я (трудове каліцтво, професійне захворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності (35 % за сукупністю), суд вважає, що розмір позовних вимог [PERSON] дещо завищений. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням: стану здоров'я [PERSON], тяжкості отриманого трудового каліцтва та професійного захворювання, наслідків травмування та виникнення професійного захворювання, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. Так, з наданих суду виписок з амбулаторної карти позивача, епікризів встановлено, що позивач періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні з причини отриманого трудового каліцтва та професійного захворювання. Окрім стаціонарного лікування позивач потребує тривалого обстеження в медичних закладах, періодичних консультацій лікарів. Відповідно до глибини фізичних і душевних страждань (ступінь втрати професійної працездатності позивача, обмеження його можливостей вести активний спосіб життя, необхідність прикладання додаткових зусиль для організації свого життя), враховуючи статтю 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, принципи виваженості, розумності і справедливості, п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 12000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, [PERSON] в порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судових витрат, тому передбачений п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного закону розмір мита підлягає стягненню в дохід держави з відкритого акціонерного товариства "Красногорівський вогнетривкий завод". На підставі викладеного, ст. 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial