Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ №102 від 05.07.2013 року «Про звільнення працівника на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України» який винесено КП «Центральний ринок», поновити її на посаді інспектора відділу кадрів КП «Центральний ринок» і допустити до виконання своїх обов'язків, стягнути з КП «Центральний ринок» на користь позивача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. В подальшому позивач звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог та додатково просила суд поновити її на посаді інспектора відділу кадрів КП «Центральний ринок» з 05 липня 2013 року; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 25 лютого 2013 року по день винесення рішення по справі; стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з грудня 2012 року вона працювала у КП «Центральний ринок» на посаді інспектора відділу кадрів, та з 25 лютого 2013 року охорона вказаного підприємства не допускала її до робочого місця, про що нею складались відповідні акти про недопущення. Також позивач зауважила, що вона неодноразово намагалась отримати інформацію про підстави недопущення її до робочого місця у адміністрації КП, однак жодних роз'яснень з цього приводу їй надано не було, 05 березня 2013 року вона звернулась до Миколаївської територіальної інспекції праці зі скаргою про незаконне недопущення працівників до робочого місця, та така заява була перенаправлена до органів внутрішніх справ, 25 квітня 2013 року вона звернулась до КП «Центральний ринок» з колективним зверненням щодо причин недопуску її та інших працівників до виконання ними посадових обов'язків, а 11 липня 2013 року нею по пошті було отримано наказ КП «Центральний ринок» про її звільнення з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені ними вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала, вказала, що позивача було звільнено наказом генерального директора КП «Центральний ринок» №102 від 05.07.2013 року в зв'язку з прогулами вчиненими з 25 лютого 2013 року по 05 липня 2013 року, про що свідчать відповідні акти про відсутність на робочому місці, складені працівниками КП «Центральний ринок», а тому вважає позов необґрунтованим, а обставини, викладені в ньому, надуманими та безпідставними. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили обставини, викладені у позовній заяві та пояснили суду, що дійсно вони всі були працівника КП «Центральний ринок». Так з 23 лютого 2013 року до будівлі адміністрації зайшли невідомі їм особи з охороною та перестали їх допускати до робочих місць, а згодом. 3 25 лютого 2013 року вони прийшли на роботу, однак на території ринку вже стояла нова огорожа з охороною через яку їх не допускали до робочих місць, у зв'язку із чим вони та ще багато працівників підприємства кожного дня приходили на робочі місця та складали акти про недопуск до роботи. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані суду письмові докази суд встановив наступні обставини. З 11 грудня 2012 року позивач, [PERSON], працювала в Кооперативному підприємстві «Центральний ринок» на посаді інспектора відділу кадрів, про що свідчить копія наказу від 11.12.2012 року про прийняття позивача на роботу, та що було визнано сторонами у судовому засіданні, та в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. Починаючи з 25 лютого 2013 року по 05 липня 2013 року [PERSON] була відсутньою на своєму робочому місці в робочий час, про що свідчать складені працівниками підприємства акти про відсутність працівника на робочому місці. Відповідно до змісту вказаних актів, що складались кожного робочого дня в період з 25 лютого 2013 року по 22 квітня 2013 року робітниками КП «Центральний ринок»: заступником виконавчого директора - [PERSON], заступником виконавчого директора - [PERSON], головним юристконсультом - [PERSON], головним юристконсультом - [PERSON], інспектором з обліку персоналу - [PERSON], бухгалтером - [PERSON], та секретарем-референтом - [PERSON], інспектор [PERSON] була відсутня на робочому місці з 25 лютого 2013 року по 22 квітня 2013 року, з 7:30 до 16:00 годин, на телефонні дзвінки не відповідала, та фактична перевірка наявності робітника на робочому місці здійснювалася кожні 30 хвилин: о 7:30, 08:00, 08:30, 09:00, 09:30, 10:00, 10:30, 11:00, 11:30, 12:00, 13:00, 13:30, 14:00, 14:30, 15:00, 15:30, 16:00 годин. Разом з тим обставину про відсутність позивача на робочому місці підтверджують і надані позивачем акти про недопуск працівників на роботу, що складались позивачем та іншими робітниками кожного робочого дня в період з 23 лютого 2013 року по 22 квітня 2013 року та 25.06.2013 року. Зі змісту вказаних актів вбачається, що особи, які підписали його, засвідчили те, що позивач з'явилась до адміністративної будівлі КП «Центральний ринок» о 07:30 годин з метою приступити до виконання трудових обов'язків однак приміщення було зачинене та охоронялось невідомими особами у формі охоронців, які не допускали на робочі місця жодного робітника, в тому числі і позивача. 05 липня 2013 року наказом Генерального директора КП «Центральний ринок» №102 [PERSON] було звільнено за прогули, вчинені нею з 25 лютого по 05 липня 2013 року. Згідно тексту вказаного наказу профспілковий комітет своїм рішенням від 28 червня 2013 року надав згоду на звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є прогул працівника (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового комітету), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виходячи з викладеного підстави для звернення власника або уповноваженого ним органу до профспілкової організації з заявою про звільнення працівника (позивача) з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України виникли вже 25 лютого 2013 року о 10:30 годині, коли було встановлено відсутність [PERSON] на робочому місці впродовж 3-х годин, однак лише 22 квітня 2013 року на адресу [PERSON] було направлено лист, у якому виконавча дирекція просить позивача щонайскоріше повідомити про причини її відсутності на робочому місці (копія листа та опису до нього міститься в матеріалах справи), при цьому твердження представника відповідача щодо того, що позивач сама повідомляла КП про перебування на лікарняному засобами телефонного зв'язку заперечувались позивачем та не були належним чином обґрунтованими, а за такого суд критично оцінює складені КП «Центральний ринок» акти про відсутність працівника на робочому місці, оскільки хронологічний аналіз подій, посадова залежність осіб що підписували вказані акти та необґрунтованість позиції відповідача ставлять під сумнів достовірність таких актів. Разом з тим окрему увагу суд звертає на ті обставини, що в силу ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. При цьому подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Та разом з тим до суду не надано копії рішення профспілкового комітету підприємства від 28 червня 2013 року, на яке посилається відповідач у наказі №102 про звільнення [PERSON], так само як і не надано доказів на підтвердження виклику позивача для розгляду питання про її звільнення, при цьому суд зазначає, що твердження представника відповідача про те, що відповідача для розгляду вказаного питання викликали засобами телефонного зв'язку позивачем заперечувались, та не були доведені належним чином пердставником відповідача. Щодо оцінки наданих позивачем до суду копій актів про недопущення її на робоче місце, суд зазначає наступне: вказані акти складено у письмовій формі із зазначенням дати складання та викладом обставин не допуску. Свідки, що були допитані у судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили складання таких актів та вкладені у них обставини, вказували на те, що позивача та їх не допускали на робочі місця невідомі їм особи у формі охоронців. Акти про не допуск та табелі робочого часу вони складали на території ринку та у прилеглих кав'ярнях. Разом з тим на підтвердження достовірності вказаних актів свідчать надані до суду копії: колективного звернення [PERSON] та інших працівників до начальника інспекції праці від 05.03.2013 року за фактом порушення їх трудових прав з вимогою про проведення перевірки дотримання вимог законодавства на підприємстві та вжиття заходів щодо поновлення порушених прав працівників; пояснювальної записки на лист КП «Центральний ринок» від 22 квітня 2013 року, згідно змісту якої позивач та інші робітники повідомили виконавчій дирекції КП, що починаючи з 23 лютого 2013 року працівники щоденно виходили до приміщення, де знаходяться їх робочі місця, але працівники адміністрації та охорона не допускала їх до приміщення адміністративного комплексу, що було відправлено на адресу КП «Центральний ринок», та отримано ним 29.04.2013 року, про що свідчить надана до суду копія зворотного повідомлення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Так, відповідно до наказу КП «Центральний ринок» №102 від 05.07.2013 року [PERSON] звільнено в зв'язку з її прогулами, учиненими в період з 25 лютого 2013 року по 05 липня 2013 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП, та такий наказ ґрунтується на вищедосліджених актах про відсутність працівника на робочому місці, що відповідно до наданої судом оцінки доказів спростовуються актами про недопуск працівника на робоче місце, а тому суд доходить висновку про поважність підстав відсутності [PERSON] на робочому місці та незаконність її звільнення з вказаних підстав. Згідно положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до положень абз. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за період вимушеного прогулу з 25.02.2013 року по 20.12.2013 року в розмірі 29427,12 грн. що визначена відповідно до п. 8 Постанови КМ України №100 від 08 лютого 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, згідно якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період, виходячи з відомостей довідки про доходи позивача №466 від 04.11.2013 року (наданої відповідачем) та терміну вимушеного прогулу який складає 207 днів (нарахована заробітна плата у січні 2013 року - 3500,00 грн., нарахована заробітна плата з 01.02.2013 по 23.02.2013 року - 1760,00 грн., а разом 5260,00 грн. за 37 робочих днів, з чого випливає, що середньоденний заробіток становить 5260,00/37=142,16 грн. на день. З 25.02.2013 року по 20.12.2013 року 207 робочих днів, а та такого сума середнього заробітку що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вимушений прогул у період з 25.02.2013 року по 20.12.2013 року складає 207*142,16=29427,12 грн.). Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне: згідно з п. 5 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд, при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Необхідно також довести факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України моральна шкода, спричинена неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Враховуючи, що при незаконному звільненні позивач фактично залишилась без засобів існування, яке виразилось у неможливості придбання продуктів харчування, речей, ліків, що призвело до моральних страждань, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, яка складає 1218,00 грн.

Outcome: partial