Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

10 жовтня 2012 року до суду звернувся позивач з названим позовом, в якому посилаючись на неправомірне звільнення її з роботи відповідачем, просить суд визнати неправомірним її звільнення з посади прибиральника, поновити її на роботі на цій посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані змушенням в написанні заяви про звільнення за власним бажанням шляхом погроз про звільнення за прогул В дійсності позивач не бажала звільнятись, та бажала працювати на займаній посаді. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та зазначив, що її звільнено під погрозою з боку майстра РЕП №9 про звільнення її з роботи за прогул. Така погроза заявлена позивачу внаслідок виниклого конфлікту з приводу неотримання нею засобів для прибирання. Заяву змусили написати 01.09.2012 року, в якій вона поставила реальну дату її складення, проте звільнили її з 31.08.2012 року. Звільнятись вона не бажала, так як в іншому місці працевлаштуватись не зможе, а пенсії їй не вистачає. Просить суд поновити строк звернення до суду, так як вона є юридично необізнаною, на той час вона не мала житла, в зв'язку з чим не мала можливості для звернення до суду, трудову книжку отримала в кінці вересня, наказ не отримувала. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав його необґрунтованості, зазначає, що звільнено позивача було в той самий день як була отримана її заява, її заява містить помилкову дату, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давнини. Визнав, що підстав для звільнення позивача з роботи за приписами ч. 1 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення працівника раніше ніж два тижня, на час звільнення позивача не було. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідчення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] з 14.08.222012 року працювала на посаді прибиральника КП «РЕП № 9» СМР. Наказом № 66 без зазначення дати, позивача звільнено з посади з 31.08.2012 року за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. На час розгляду справи позивач не працює. Зазначені обставини не заперечуються сторонами, підтверджуються набутими матеріалами справи. Відповідно до свідчень [PERSON], в кінці літа 2012 року позивач показала їй заяву про звільнення за власним бажанням та пішла до директора. З пояснень позивача вбачається, що вона зі свідком не знайома та будь-яких заяв їй не показувала. Зі свідчень свідка [PERSON] вбачається, що нею був здійснений розрахунок з позивачем 31.08.2012 року на підставі наказу про звільнення. Зазначені свідчення свідка підтверджуються касовою книгою, та видатковим касовим ордером, проте під записом № 217 зазначається видача [PERSON] заробітної плати за серпень 2012 року, а не розрахунок при звільненні. Підстави для видачі цих сум відповідачем не підтверджені. Відповідно до книги обліку трудових книжок, позивач отримала трудову книжку. Проте фактична дата її отримання в книзі обліку відсутня. Замість неї зазначено дата наказу про звільнення. Таким чином, встановити дату видачі позивачу трудової книжки не виявляється можливим внаслідок ненадання належних доказів. Як вбачається з заяви про звільнення, позивач просив адміністрацію звільнити її з 31.08.2012 року за власним бажанням, проте дата складення заяви зазначена як 01.09.2012 року. Доказів, які підтвердили помилковість дати заяви та спростували твердження позивача про написання заяви 01.09.2012 року, стороною відповідача не наведено та не надано. Крім того, будь-яких підстав для застосування положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України, щодо обов'язку звільнення позивача з поважних причин до спливу двохтижневого строку у адміністрації не було. Зазначена обставина позбавила позивача можливості реалізувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 38 КЗпП України на продовження роботи. За таких обставин, суд приходить до висновку про неправомірність звільнення позивача, так як обґрунтованих підстав для звільнення позивача не було, позивача звільнено до дати отримання наказу, що свідчить про примус з боку відповідача на написання такої заяви. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 235 КЗпП внаслідок чого позовні вимоги про поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. При розрахуванні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує оклад в розмірі 1575,00 гривень без урахування податків та зборів, в зв'язку з чим розмір середнього заробітку за період з 01.09.2012 по 26.12.2013 року становить (1575,00*16) 25200,00 гривень без урахування податків та зборів. Суд, в порядку ст. 234 КЗпП України, вважає можливим поновити позивачу строк звернення до суду, так як позивач не є спеціалістом в галузі права, є особою похилого віку, що позбавляло позивача звернення до суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,60 гривень.

Outcome: approved