Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

23.04.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши вимоги якого (а.с. 85-88) остаточно просить зобов'язати Джанкойську міську державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 15.09.2011 року за реєстром № 1-659 та № 1-661, зазначивши, що спадкоємцями майна померлої [PERSON] є онука [PERSON] - в розмірі 12 частини, онук [PERSON] в - розмірі 14 частини, правнук [PERSON] в розмірі 14 частини; та зобов'язати Джанкойську міську державну нотаріальну контору видати нові свідоцтва про право на спадщину. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є сином [PERSON], та онуком [PERSON], якій за життя належав житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], земельний пай, банківські вклади тощо. Після смерті батька [PERSON] - [INFO], та бабусі [PERSON] - [INFO], відкрилась спадщина. Оскільки на момент смерті бабусі - [PERSON] позивач проживав та був зареєстрований разом із нею, а саме за адресою: [ADDRESS], він є таким що прийняв спадщину належним чином, тому вважає, що у вже виданих свідоцтвах про право на спадщину мають бути внесені зміни щодо нього як спадкоємця 14 частки спадщини. У судовому засіданні позивач та його представник підстави та вимоги підтримала, від відшкодування судових витрат позивач відмовився. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні пояснили, що вирішення спору на права позивача не вплинуть, оскільки її право власності на 12 частку спадщини не оспорюється. Зауважили, що при видачі свідоцтв у нотаріуса була в наявності домова книга, в якій позивач прописаним не значився. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], та її представник у судовому засіданні позов не визнали з тих підстав, що позивачем не доведено допустимими доказами, що на час відкриття спадщини він дійсно проживав зі спадкодавцем, тому прийняв спадщину і має право на внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та бути зазначеним спадкоємцем 14 частки. Прокурор, який приймав участь у справі в порядку ст.. 45 ЦПК, позов також не визнав, зазначивши що [PERSON] не надав належних доказів проживання за місцем відкриття спадщини. Представник органу опіки та піклування, яка брала участь у справі в порядку ст. 19 СК, 45 ЦПК, вважала можливим позов задовольнити з огляду на те, що позивач [PERSON] також як і [PERSON], був дитиною, позбавленою батьківського піклування та за ним зберігалось постійне місце проживання з опікуном - [PERSON] Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, надавши оцінку наданим доказам, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та онуком [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7). Рішенням виконкому Джанкойської міської ради № 186 від 23.05.2003 року [PERSON] призначена опікуном онука [PERSON] (а.с. 8), а з 22.03.2005 року позивач [PERSON] зареєстрований за місцем проживання опікуна за адресою [ADDRESS] (а.с. 11,12) та з реєстраційного обліку жодного разу не знімався, де зареєстрований й досі (а.с. 6 зворіт). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9), а [INFO] померла бабка позивача - [PERSON] (а.с. 10). Спадкоємцями відповідно до ст. 1266 ЦК за правом представлення після смерті [PERSON] нотаріусом визнані [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину (а.с. 31). [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстром № 1-659 від 15.09.2011 року на 12 частку майна: житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 32), та свідоцтво про право на спадщину за реєстром № 1-661 від 15.09.2011 року на 12 частку майна: земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КАПП «Ізумрудний» м. Джанкой Джанкойського району АРК, розміром 1,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі; право власності на майновий пай в сумі 767 грн. в СПК «Ізумрудний» Джанкойського району АРК; вклади з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами на них, що знаходяться у ТВБВ № 10011099 філії - Кримське республіканське управління ВАТ «Ощадбанк» на рахунках № [NUMBER] залишок 100 грн. 81 коп., компенсаційний рахунок № [NUMBER] залишок 791 грн. 01 коп., що підтверджується повідомленням ТВБВ № 10011099 філії - Кримське республіканське управління ВАТ «Державний ощадний банк України» від 20.06.2011 року за № 19-09203-01. Оцінка 891 грн. 82 коп. (а.с. 34). Причому [PERSON] та [PERSON] визнані спадкоємцями кожний по 12 частці спадщини після померлої бабці. [PERSON] (онука спадкодавця) є спадкоємцем за правом представлення, оскільки її мати - [PERSON], яка була дочкою [PERSON], померла до смерті останньої. Відповідач [PERSON] (правнук спадкодавця) є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його мати - [PERSON], яка була дочкою [PERSON], тому сестрою позивача [PERSON] та онукою спадкодавця [PERSON], померла [INFO] (а.с. 83). Визначаючи коло спадкоємців, суд вважає доведеним, що [PERSON] має право на спадщину за правом представлення, оскільки відповідно до ст. 1266 ЦК України є онуком померлої [PERSON] і на момент відкриття спадщини після неї не було в живих батька позивача (сина [PERSON]) - [PERSON], та на час відкриття спадщини позивач постійно проживав зі спадкодавцем. Оскільки [PERSON] та [PERSON] були онуками спадкодавця, але не мали спільних батька та мати, [PERSON] успадкувала 12 частку спадщини, а [PERSON] (онук) та [PERSON] (правнук) успадкували в рівних частках іншу 12 частку спадщини, яка б припадала на [PERSON] та [PERSON] (для [PERSON]). Такий висновок суд робить з наступного. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] (від 21.10.2012 року) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22.03.2005 року (а.с. 6). Реєстрація позивача за вказаною адресою також підтверджується карткою прописки форми № 16 (а.с. 11), довідкою адресно-довідкового бюро місця поживання від 22.09.2012 року (а.с. 11 зворіт), довідкою № 1602 КП «Варіант» виконкому Джанкойської міської ради народних депутатів (а.с. 12), складеною на підставі відомостей вуличному (а.с. 118). Крім того, з довідки, виданою головою вуличного комітету вул. Олександрівска м.Джанкой вбачається, що позивач [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS] з 2003 року по день смерті [PERSON] (а.с. 118). Відхиляючи заперечення відповідача [PERSON] і прокурора та зауваження відповідач [PERSON] в частині того, що позивач не надав доказів свого проживання саме за місцем відкриття спадщини, суд виходить з наступного. Так, місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, при системному тлумаченні норм ч.1 ст. 29 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд доходить до висновку, що реєстрація місця проживання - це відомості внесені до Єдиного державного демографічного реєстру компетентним органом державної влади про безпосереднє місце проживання фізичної особи, в сенсі ст. 29 ЦК України, з чого випливає, що підстави в додатковому доведенні особою свого місця проживання відсутні. Крім того, враховуючи презумпцію правомірності діяльності органів влади, внесення відомостей про місце проживання особи, як дія органу державної влади, передбачає внесення саме достовірних відомостей, тому підстави вважати цю інформацію недостовірною у суду також відсутні. Суд звертає увагу на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] за місцем проживання його опікуна відбулась коли позивач був неповнолітнім, не змінювалась впродовж до даного часу, після втрати та поновлення паспорту залишилась також без змін (а.с. 115). Те, що в домовій книзі відсутній запис про реєстрацію місця проживання позивача зі спадкодавцем, судом не встановлено, сторони не наполягали та не заявляли клопотання про витребування домової книги спадкодавця, ці обставини заявлені лише нотаріусом у попередньому судовому засіданні як обставина того, чому нею встановлено лише двох спадкоємців. Однак суд зауважує, що місце проживання неповнолітньої особи визначається місцем проживання зокрема опікуна, якою була при житті [PERSON], позивач зареєстрований за місцем проживання опікуна ще будучі неповнолітнім, а можливе не внесення відомостей в домову книгу за наявності реєстрації в органах МВС, не є провиною позивача, який на той час був неповнолітнім, та не ставить під сумнів його проживання з опікуном. Ті обставини, що позивач виїжджав за межі України у 2007 році та втратив паспорт, а також те, що він зволікав з отриманням нового паспорту не мають правового значення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на час відкриття спадщини [PERSON] не перебував в Росії. Довдіки КП «ЖЕО м. Джанкой» про те, що [PERSON] проживала по [ADDRESS] без складу сім'ї (а.с. 103) суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до іншої довідки (а.с. 101) приватний будинок на балансі ЖЕО не перебуває, тому відомостей про осіб, які там проживають, підприємство мати не може. Суд звертає увагу на те, протягом усього розгляду справи неодноразово роз'яснював відповідачу [PERSON] та зауважував прокурору, що у разі невизнання обставини прийняття позивачем спадщини в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК, вони мають довести свої заперечення в частині фактичного не проживання позивача зі спадкодавцем, а у разі складнощі надати докази, заявити відповідне клопотання суду. Встановлено, що ані відповідач, ані прокурор, заявляючи про те, що на час відкриття спадщини [PERSON] з бабцею не проживав, не надали жодних доказі цьому, вважаючи, що не вони повинні доводити факт не проживання позивача, а він повинний довести факт проживання зі спадкодавцем. З огляду на обов'язок, передбачений ст. 27, ч.1 ст. 60 ЦПК, доведення кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи, що факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується письмовими доказами реєстрації такого місця проживання, приймаючи до уваги те, що відповідачем [PERSON] та прокурором заявлені заперечення зворотного (те, що позивач фактично не проживав за місцем реєстрації) належними та допустимими доказами не підтверджені, твердження, що ці обставини повинний підтверджувати позивач, є хибними та такими, що не засновані на законі (принцип розподілу тягаря доказування), суд визнає, що [PERSON] є таким, що прийняв спадщину після [PERSON] відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді зокрема втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Враховуючи те, що суду доведено, що [PERSON] відповідно до ст. 1266 ЦК є спадкоємцем після померлої [INFO] [PERSON], та відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК прийняв спадщину після бабці, його вимоги про те, що він має бути зазначений у свідоцтві про право на 14 частку спадщини є обґрунтованими, тому суд задовольняє позовні вимоги в частині внесення зміни до свідоцтв про право на спадщину. При цьому, суд відмовляє в задоволенні позову в частині зобов'язання нотаріуса видати нові свідоцтва, як такі, що заявлені передчасно, оскільки такий обов'язок з'явиться у нотаріуса лише після набрання рішенням про внесення змін до свідоцтв законної сили, а зобов'язаний судом нотаріус може бути лише за умови не виконання обов'язку, передбаченого ч.3 ст. 1300 ЦК. Суд враховує відмову позивача від відшкодування судових витрат, тому рішення в порядку ст. 88 ЦПК не ухвалює. На підставі ст. 1300 ЦК України,

Outcome: partial