Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним попереднього договору. Свої вимоги мотивує тим, що 22.12.2012 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 439. За умовами попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року, а саме пункту 1, відповідач зобов'язався передати в майбутньому, шляхом укладення основного договору купівлі-продажу, у власність позивачу нероздільну частину поверху розміщеного на третьому поверсі торгового центру (комплексу) вартістю, що не буде перевищувати 799300,00 грн., та який буде знаходиться зав адресою. [ADDRESS]. На момент підписання попереднього договору відповідач отримав від позивача аванс в розмірі 799300,00 грн. Відповідно до п. 3 попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року, основний договір купівлі-продажу нерухомості сторони зобов'язуються укласти в термін не пізніше 22.12.2015 року. Позивач вважає, що попередній договір купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року, було укладено під впливом помилки та під впливом обману зі сторони відповідача, щодо такої істотної умови як предмет договору, а саме стосовно придбання в майбутньому нероздільної частини поверху нежитлових приміщень, які повинні знаходитесь в торговому центрі (комплексі). Як вбачається із умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості, предметом даного договору являється набуття позивачем в майбутньому нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень, які знаходитимуться на третьому поверсі торгового комплексу (центру), який розташовуватиметься на земельній ділянці площею 0,01040 га (кадастровий номер 4611500000:02:002:0063) за адресою: [ADDRESS]. Цільовим призначенням вищевказаної земельної ділянки являється - будівництво та обслуговування готелю курортного типу з кафе і гомеопатичною аптекою. Згідно п.1.4. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2012 року, на земельній ділянці знаходиться об'єкт незавершеного будівництва готелю курортного типу з вбудованим кафе та гомеопатичною аптекою, а згідно п.1.5 вищезазначеного договору вбачається, що земельна ділянка відчужується без зміни цільового призначення. Йому відомо, що жодних дій по виготовлені проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення, а тим більше по його подачі на затвердження відповідному органу місцевого самоврядування зі сторони відповідача не відбувалось. Для виконання умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12 2012 року, відповідачу необхідно виготовити нову будівельну проектно-кошторисну документацію щодо будівництва. Позивач вважає, що відповідачу необхідно вчинити певний обсяг дій з метою початку та завершення будівництва торгового комплексу, а отже і виконання перед ним умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року, що в подальшому може призвести прострочення термінів виконання або взагалі невиконання положень щодо укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майни, а тому попередній договір купівлі продажу нерухомості від 22.12.2012 року підлягає визнанню недійсним. Крім цього, позивач вважає що має право на повернення переданих як аванс грошових коштів у розмірі 799300,00 грн. в порядку ч. 1 ст. 216 ЦК України. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просить їх задовольнити, вважає що дії відповідача це помилка і обман. Представник відповідача в судовому засіданні вважає даний позов безпідставним, оскільки відсутній факт вчинення правочину позивачем під впливом помилки та під впливом обману зі сторони відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 22.12.2012 року було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 439. Згідно даного договору відповідач зобов'язується у майбутньому в порядку та на умовах, визначених попереднім договором, передати у власність позивачу майно, а позивач зобов'язується прийняти та сплатити його вартість шляхом укладання основного договору купівлі-продажу, а саме нероздільну частину, поверху розміщеного на третьому поверсі торгового центру (комплексу), який буде знаходитись за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1040 га, кадастровий номер 4611500000:02:002:0063, площею, яка буде уточнена сторонами додатково, але вартість якої на день укладення Основного договору не буде перевищувати 799 300,00 гривень, що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання попереднього. договору становить 100 000,00 доларів США. Згідно попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року відповідач отримав від позивача аванс в розмірі 799300,00 грн., що на день сплати коштів становило за офіційним курсом НБ України 100 000,00 доларів США, що і було стверджено сторонами в судовому засіданні. Крім цього, 22.12.2012 року, між сторонами було укладено ще договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 433, згідно якого позивач продав відповідачу земельну ділянку площею 0,1040 га. за адресою: [ADDRESS] та на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва готелю курортного типу з вбудованим кафе та гомеопатичною аптекою. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Крім цього, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, а саме п. 19, то обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним Згідно п. 20 вищезазначеної Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Виходячи з вищезгаданих норм, посилання позивача на те, що відповідач ввів його в оману щодо такої істотної умови як предмет договору, а саме стосовно придбання в майбутньому нероздільної частини поверху нежитлових приміщень, які повинні знаходитись в торговому центрі (комплексі) на земельній ділянці, яка має інше цільове призначення, а саме призначення для будівництва та обслуговування готелю курортного типу з кафе та гомеопатичною аптекою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з наступних міркувань: Відповідачу було відомо, що нежитлові приміщення, які знаходитимуться на третьому поверсі торгового комплексу (центру), розташовуватимуться на земельній ділянці площею 0,01040 га (кадастровий номер 4611500000:02:002:0063) за адресою: [ADDRESS] та цільове призначення даної земельної ділянки являється - будівництво та обслуговування готелю курортного типу з кафе і гомеопатично аптекою, оскільки дану земельну ділянку з даним цільовим призначенням сам позивач продав відповідачу 22.12.2012 року, та згідно п.1.5. договору купівлі-продажу земельної ділянки - земельна ділянка відчужувалась без зміни цільового призначення. Відповідно до ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За нормою ст. 19 ЗК України, земельна ділянка, яка була об'єктом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2012 року відноситься згідно п.п. «б» ч. 1 ст. 19 ЗК України до земель житлової та громадської забудови, а тому в подальшому зміни цільового призначення, на думку суду, не потребує. Судом не може бути прийнято до уваги посилання позивача на те, що «відповідачу необхідно вчинити певний обсяг дій з метою початку та закінчення будівництва торгового комплексу, а отже і виконання перед ним умов попереднього договору купівлі - продажу нерухомості від 22.12.2012 року, що в подальшому може призвести прострочення термінів виконання або взагалі невиконання положень щодо укладення основного договору купівлі - продажу», оскільки позивач вказує не на обставини, що існували в момент укладення оспорюваного правочину, а на факти, що можуть існувати після такого укладення, тобто, на можливе недобросовісне виконання відповідачем своїх зобов'язань за попереднім договором, що може призвести в майбутньому до порушення строків укладення основного договору або взагалі його неукладення. Однак, невиконання стороною договору свої зобов'язань не може бути підставою для визнання його недійсним, так як дії вчиняються після його укладення і не свідчать про дефект волі особи при укладенні такого правочину. Крім того, за умовами попереднього договору купівлі-продажу нерухомості від 22.12.2012 року, виконання зобов'язань по укладенню основного договору між сторонами можуть відбутись до 22.12.2015 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки ним не надано доказів існування обставин, на які він посилається в позовній заяві, а тому суд вірить доказам, які були здобуті під час розгляду справи, бо вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності, грунтуються на законі.

Outcome: dismissed