Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом до ДП «Макіїввугілля» про стягнення суми моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, підтримала заявлені позовні вимоги та показала суду, що з 1977 року позивач працював на підприємствах вугільної промисловості та на момент свого звільнення позивач перебував у трудових правовідносинах з ВП «Шахта ім.. [PERSON]» ДП «Макіїввугілля». При виконанні своїх трудових обов’язків позивач отримав професійне захворювання «пнєвмоконіоз, антракосілікатоз». Відповідно до висновку МСЕК року позивачу було встановлено стійку втрату професійної працездатності за вказаним захворюванням у розмірі 40 %, із встановленням третьої групи інвалідності. Внаслідок втрати професійної працездатності і отриманого захворювання позивач зазнає моральних страждань, які мають тривалий характер, позивач змушений докладати зусилля для організації свого життя, проходити лікування, витримуючи біль і страждання, оскільки вважає себе неповноцінною людиною: він не може швидко пересуватися, ходити на дальні відстані, йому протипоказана важка праця, він не може допомогти родині у господарстві, у зв’язку із захворюванням працездатність позивача знизилась, він почуває себе безпорадним, нікчемним, при лікуванні покращення стану здоров’я ніколи не настане і це усвідомлює позивач. Представник позивача просила в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути на користь позивача 20 000 гривень. Представник відповідача [PERSON], який діяв на підставі довіреності, позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач не довів у чому саме полягає моральна шкода, а також не надав доказів того, що шкоду завдано саме винними діями відповідача, крім того, вважав, що позивач пропустив трьохмісячний строк для звернення до суду, передбачений статтею 237-1 КЗпП України. Прохав в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Сторони у судовому засіданні визнавали та не заперечували, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Внаслідок роботи в небезпечних та шкідливих умовах праці позивач отримав професійне захворювання, про що 28 жовтня 2009 року було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання П-4, затверджений в.о. головного державного санітарного лікаря м. Макіївки. (а.с. 6 - 7) У вищевказаному акті розслідування хронічного професійного захворювання зазначено місце роботи позивача ВП «Шахта ім.. [PERSON]» ДП «Макіїввугілля». Висновком МСЕК від 18 листопада 2009 року позивачу вперше було встановлено 40 % стійкої втрати професійної працездатності у зв’язку з професійним захворюванням та йому було встановлено третю групу інвалідності. (а.с. 9) Відповідно до ст. 153 ч. 2 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року роботодавець зобов’язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно – правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ч. ч. 3,4,5 ст. 23, п. 1 ст. 268, ст. ст. 1167, 1168 зазначеного Кодексу, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008. У зв’язку із втратою чинності положеннями ст. ст. 21, 28, 34 Закону щодо обов’язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця. В даному випадку, право на відшкодування моральної шкоди позивачу [PERSON] випливає зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов’язано з професійним захворюванням, що призвело до втрати ним професійної працездатності у розмірі 40 відсотків, яка була йому встановлена 18 листопада 2009 року. З огляду на вище наведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми моральної шкоди з роботодавця – ДП «Макіїввугілля», оскільки на вказаному підприємстві позивач працював у підземних умовах з повним робочим днем в шахті, а не на іншому підприємтсві. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що наслідки професійного захворювання змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації життя, у зв’язку з цим, у позивача, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності, а саме з 18 листопада 2009 року, виникло право на відшкодування йому моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров’я у зв’язку із професійним захворюванням, за рахунок роботодавця. В п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров’я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов’язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди останньому, є необґрунтованими, а тому суд їх відхиляє. Крім цього, заперечення представника відповідача відносно пропуску строку для стягнення з відповідача суми моральної шкоди не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, та про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю, а тому не застосовуються вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує конкретні обставини, характер і ступінь моральних страждань позивача, порушення нормального життєвого укладу,

Outcome: partial