Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

28.08.2013 року Білгород-Дністровський прикордонний загін ВЧ 2197 Державної прикордонної служби України (далі по тексту – позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту – відповідач) про стягнення матеріальної шкоди за речове та продовольче майно в розмірі 5 107,03 грн. Представник позивача в судовому засіданні надав до суду для залучення до матеріалів справи довідку з ВЧ 2197 від 19.11.2013 року № 577, згідно якої за [PERSON] рахується заборгованість за нестачу військового майна відповідно до довідок-розрахунків на суму 3 317,06 грн. У зв'язку із цим, представник позивача в судовому засіданні уточнив (зменшив) позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду за речове та продовольче майно в розмірі 3 317,06 грн. Відповідач – [PERSON], в судовому засіданні з уточненими позовними вимогами Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України погодився в повному обсязі, але просив надати йому відстрочку на три місяці у зв'язку з матеріальними труднощами. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] проходив військову службу у Б-Дністровському ПЗ ВЧ 2197 ДПС України. 01.03.2011 року наказом начальника Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України №43-ос [PERSON] був звільнений та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ВЧ 2197 на підставі пункту «и» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов’язок та військову службу» у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. На момент виключення зі списків ВЧ 2197 за [PERSON] рахувалось речове майно, строки носіння якого не вийшли. Так, згідно із довідкою-розрахунком № 14 від 14.03.2011 року, сума на утримання коштів за не донос речового майна складає 1 789,42 грн. 23.03.2011 року Б-Дністровський ПЗ ВЧ 2197 ДПС України направив на адресу [PERSON] лист про розрахунок з ВЧ 2197 щодо повернення коштів за не донос майна. Даний лист та вимога позивача залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Відповідно до службової записки начальника відділення продовольчого забезпечення ВЧ 2197 від 08.06.2012 року, станом на 08.06.2012 року за військовослужбовцем запасу старшим прапорщиком [PERSON], що проходив службу в Б-Дністровському ПЗ на відділі прикордонної служби «Степанівка» на посаді старшини – начальника відділення логістики, рахується заборгованість за нестачу матеріальних цінностей по продовольчій службі на суму 3 317,06 грн. В січні місяці 2011 року по даному військовослужбовцю було проведено службове розслідування по факту нестачі продовольства та тари, наказ начальника Б-Дністровського ПЗ про результати проведення службового розслідування № 210 від 21.02.2011 року, сума нестачі склала 3 868,88 грн. В березні місяці 2011 року з [PERSON] було утримано кошти в розмірі 551,82 грн. Згідно із довідкою ВЧ 2197 від 19.11.2013 року № 577, за [PERSON] рахується заборгованість за нестачу військового майна відповідно до довідок-розрахунків на суму 3 317,06 грн. Зазначені обставини і стали підставою для звернення Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, Б-Дністровський ПЗ ВЧ 2197 ДПС України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди за речове та продовольче майно. Згідно із ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та військовослужбовці одержують грошове та речове забезпечення за рахунок держави. Відповідно до п.29 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, у разі звільнення військовослужбовців за службовою невідповідністю, у зв'язку з систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особо до позбавлення волі або обмеження волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з них з урахуванням зносу. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України № 243 від 23.06.1995 року, визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов’язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов’язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов’язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України. Пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові витрати. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода – це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Частина 2 ст.1166 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин). Згідно із статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, право вибору способу відшкодування шкоди належить потерпілому. Саме за його заявою суд виносить рішення про покладення на відповідальну особу обов'язку відшкодувати шкоду в натурі або відшкодувати завдані збитки в грошовій формі. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1166 Цивільного кодексу України, п.29 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, п.2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про вину [PERSON] у завданні Б-Дністровському ПЗ ВЧ 2197 ДПС України матеріальної шкоди. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що, по-перше, заборгованість [PERSON] перед Б-Дністровським ПЗ ВЧ 2197 ДПС України за нестачу та не донос військового майна мається, по-друге, відповідач позов визнав та такі дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди за речове та продовольче майно, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, як було вище зазначено, відповідач – [PERSON], в судовому засіданні з позовом погодився, але просив надати йому відстрочку на 3 місяці у зв'язку з матеріальними труднощами. Згідно із ст.373 Цивільного процесуального кодексу України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, за заявою сторони суд може відстрочити виконання рішення. Враховуючи визнання відповідачем позову, його матеріальний стан та згоду представника позивача на надання відповідачу відстрочки, суд вважає за можливе задовольнити клопотання [PERSON] про надання йому відстрочки виконання рішення суду до 20.03.2014 року.

Outcome: approved