Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, збільшивши вимоги якого, просить стягнути солідарно з відповідачів залишок кредиту в сумі 257 365,17 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 грудня 2007 року між Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім'єю в особі [PERSON] укладено кредитний договір № 347 в порядку встановленому Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 584 від 29.05.2001 року «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла». На підставі даного договору Фонд від імені Держави надав позичальнику цільовий кредит на будівництво квартири в сумі 287 969,83 грн. з терміном повернення до 13.09.2028 року. Згідно умов договору з дати зарахування коштів на рахунок позичальника, остання зобов'язалася протягом кожного кварталу, але не пізніше наступного дня звітного кварталу сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку щоквартальних платежів. Однак відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконують, поточні платежі кредиту не сплачують, на попередження не реагують. В зв'язку із чим у позивача виникло право вимоги дострокового виконання зобов'язань, тому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача подав до суду заяву в якій позов підтримав в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у їхній відсутності, на підставі наявних у справі доказів. З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім'єю в особі [PERSON] було укладено кредитний договір № 347 про надання цільового кредиту на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 88,0 кв.м., згідно з проектом за адресою [ADDRESS] №? 11017606000, згідно якого кредитор зобов'язується надати позичальнику від імені Держави прямий адресний (цільовий) кредит в сумі 287 969,83 грн., а позичальник зобов'язується протягом кожного кварталу, але не пізніше наступного дня звітного кварталу сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку щоквартальних платежів та повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 13 вересня 2028 року. Позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконав належним чином, шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника [NUMBER]. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Виходячи з положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, не залежно від відшкодування збитків - ст.624 ЦК України. Пунктом 5.2.2 кредитного договору передбачено, що у разі повної або часткової несплати позичальником щоквартального платежу або відсотків за користування ним протягом трьох місяців після закінчення терміну чергової виплати фонд має право вимагати розірвання кредитного договору та повернення всієї суми кредиту. У відповідності п5.2.1 кредитного договору у кожному випадку несплати або часткової несплати визначеного згідно з додатком цього договору щоквартального платежу до останнього дня звітного кварталу позивальник сплачує на рахунок Фонду пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, яка нараховується від суми несвоєчасно здійсненого платежу. Згідно довідки по обліку повернення кредиту заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 05.11.2013р. становить: 257 365,17 грн, з них: 256 623,56 - заборгованість за кредитом; 741,61- пеня. 03.07.2013р. позивачем було скеровано на адресу відповідача [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту, рекомендований лист із даною вимогою повернуто відправнику у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Однак, заборгованість залишилася незмінною. З огляду на те, що відповідач [PERSON] прострочила погашення щоквартальних платежів кредиту, не повернули отриманий кредит, не виконавши взятих за договором зобов'язань, суд приходить до висновку, що з неї слід стягнути заборгованість з кредитним договором № 347 від 20.12.2007 р. в 257 365,17 грн. Крім того, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню в користь держави судові витрати в сумі 2 573,65 грн. Право особи на судовий захист визначено ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст.3 ЦПК України згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи із зазначених положень, позов на захист свого права заявляється до особи, яка порушує, не визнає чи оспорює права, свободи чи інтереси особи. Проте, позивачем не обґрунтовано якими діями чи бездіяльністю відповідач [PERSON] порушує його право, не визнає такого чи оспорює. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Згідно зазначеного принципу диспозитивності та вимог ст.33 ЦПК України право визначати відповідача (тобто особи, яка відповідатиме за позовом) належить виключно позивачеві. З огляду на те, що [PERSON] не є ні позичальником, ні поручителем за кредитним договором №347 від 20.12.2007 року та судом не встановлено факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем [PERSON] прав позивача, суд вважає, що останній не є належним відповідачем, оскільки фактично спір між ними відсутній, відтак, суд приходить до висновку, що позов в цій частині не підлягає до задоволення. На підставі ст.ст.16, 553, 554, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК України та

Outcome: approved