Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-30 00:00:00

Позивач просить суд постановити рішення, згідно якому встановити безоплатний постійний земельний сервітуту на проїзд на транспортному засобі на земельній ділянці відповідача за адресою: сел. Пересічне вул. Леніна, 102 Дергачівського району Харківської області посилаючись на те, що вона проживає за адресою: [INFO], а зареєстрована за адресою: [INFO]. Така невідповідність фактичної адреси її місця проживання обумовлена неодноразовим перейменуванням вулиці, так: в’їзд Ворошилова,4, вул. Леніна, 102, вул. Леніна, 104, вул. Осипенко, 4-а є однією і тією ж адресою. Об’єкт нерухомості по сусідству з нею належить відповідачу, який також зареєстровано за адресою: [INFO]. До присадибної ділянки, де вона мешкає, немає під’їзду з вулиці. Відповідач категорично проти надати їй можливість користуватися земельною ділянкою для під’їзду з вул. Леніна. У судовому засіданні позивач з представником підтримали позовні вимоги, про обставини справи пояснили, як зазначено вище. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Представник третьої особи – Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області до судового засідання не з’явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, з якої вбачається, що будинок, який позивач отримала у спадщину має адресу: сел. Пересічне вул. Осипенка, 4. Їй було запропоновано облаштувати під’їзд за рахунок присадибної ділянки, яка належить її сину за адресою: сел. Пересічне вул. Осипенка, 4, однак, вона не згодна на це (а.с.25). Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку № 102 по вул. Леніна (колишній в’їзд Ворошилова, 4) в сел. Пересічне Дергачівського району Харківської області на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.09.2012 року дергачівською державною нотаріальною конторою, що підтверджено копіями свідоцтва про право на спадщину за законом, витягом про державну реєстрацію прав (а.с.6,8). Як вбачається зі штемпелю в паспорті позивач зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.43-45). З довідки, виданої Пересічанською селищною радою 09.12.2011 року за № 02-23/905 вбачається, що адреси: в’їзд Ворошилова,4, вул. Леніна, 102, вул. Леніна, 104, вул. Осипенка, 4-а є однією і тією ж адресою. Вірною є адреса: сел. Пересічне вул. Осипенка, 4-а (а.с.14). Відповідно до акту виїзної комісії по обстеженню присадибних ділянок по вул. Осипенка №2, №4 та по вул. Леніна, 102 в сел. Пересічне (без дати та номеру) встановлено, що до присадибних ділянок по вул. Осипенка, 4 та вул. Леніна, 102 не має під’їзду з вулиці, тому [PERSON] запропоновано виділити проїзд за рахунок присадибної ділянки по вул. Осипенко, 4 та за рахунок земель фонду Пересічанської селищної ради (а.с.9). Відповідач являється власником земельної ділянки та магазину «Продтовари №4» за адресою: сел. Пересічне вул. Леніна, 102 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 грудня 2007 року та договору купівлі-продажу магазину від 21.08.2001 року (а.с.28,31). Згідно довідки КП «БТІ Дергачівської районної ради» від 12.12.2013 року за № 598 за адресою: сел. Пересічне вул. Леніна, 102 зареєстровано будівлі (магазин «Продтовари № 4», сарай), які належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2001 року та житловий будинок з надвірними будівлями, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.09.2012 року. Житловий будинок з надвірними будівлями був зареєстрований в 1957 році по в’їзду Ворошилова, 4, потім перейменований на вул. Леніна, 102, копії відповідних рішень відсутні. Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 2 статті 404 ЦК України передбачено, що особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону, договору, заповіту або рішення суду ( ч.1 ст. 402 ЦК України). Відповідно до ст. ст.98 , 99, 100 ЗК України та ст.ст. 402, 403 ЦК України земельний сервітут може бути встановлено договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Договір про встановлення сервітуту підлягає державній реєстрації. Згідно до роз'яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7([PERSON] змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при вирішенні спору про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Аналіз правових норм, що регулює спірні правовідносини з врахуванням викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України роз'яснень, свідчить , що суд може винести рішення про встановлення сервітуту , умови якого визначаються з урахуванням обставин справи, при доведеності позивачем обов'язкових умов для встановлення сервітуту, а саме не досягнення між сторонами попередньої домовленості про встановлення сервітуту, неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та наявності плану земельної ділянки із чітким визначенням на місцевості меж дії земельного сервітуту , бо земельний сервітут відповідно до вимог ст. 100 ЗК України підлягає державній реєстрації. Згідно положень чинного законодавства за своїм змістом сервітут є завжди правом на обмежене, часткове користування чужим майном, яке має бути узгоджено з цільовим призначенням майна, а особа, яка вимагає встановлення сервітуту, має право звернутися з позовною заявою до суду, якщо не було досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту та його умов, та довести у суді, що нормальне господарське використання її земельної ділянки або іншої нерухомості неможливе без обтяження сервітутом чужого нерухомого майна та в саме в певний спосіб . Позивачем не надано доказів на підтвердження виконання вимог ч.3 ст. 402 ЦК України про вжиття нею до звернення до суду заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з відповідачем, як власником земельної ділянки. Також позивачем не доведено, що єдиним способом під’їзду до житлового будинку є встановлення безстрокового та безоплатного земельного сервітуту за рахунок використання частини земельної ділянки відповідача для задоволення власних потреб позивача по забезпеченню проходу до будинку. До того ж, Пересічанською селищною радою позивачу запропоновано виділити проїзд за рахунок присадибної ділянки по вул. Осипенко, 4 та за рахунок земель фонду Пересічанської селищної ради. Відповідно до ст.ст. 3, 11 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач на вимогу ст.60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому позов задоволенню не підлягає. Згідно ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам, та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Outcome: dismissed