Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після неодноразових уточнень та доповнень просила скасувати рішення XXV сесії IV скликання Харківської міської ради від 06.10.2004 № 156/04 в частині передання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 718,0 м2 по пров. Варламівському,3 в м. Харкові; визнати недійсним Державний акт серії ХР № 054224 від 16.11.2004 на право власності на земельну ділянку площею 718,0 м2 по пров. Варламівському,3 в м. Харкові, виданий [PERSON]; встановити факт відкритого, добросовісного та безперервного користування [PERSON] та членами її родини більш ніж 15 років з 1967 року по 2004 рік частиною земельної ділянки площею 345,0 м2 за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3, на якій знаходиться самовільна будівля літ. Б-1 у відповідності із порядком землекористування, що фактично склався; визнати право користування земельною ділянкою площею 345,0 м2 за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3, на якій знаходиться самовільна будівля літ. Б-1 за [PERSON]; визнати [PERSON] особою, що здійснила самовільне будівництво житлового будинку літ. Б-1 на земельній ділянці за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що житловий будинок та земельна ділянка по пров. Варламівському,3 в м. Харкові належали [PERSON], яка дозволила своїй племінниці [PERSON] із її родиною збудувати житловий будинок на її земельній ділянці та мешкати в ньому. У 1960 році [PERSON] разом із своїм чоловіком почали будівництво, а у 1961 році побудували житловий будинок літ. Б-1 на земельній ділянці за адресою: м. Харків, пров. Варламіський,3. З дозволу власниці [PERSON], також встановлено паркан, який розділяв земельну ділянку на дві частини. В 1975 році [PERSON] разом із чоловіком переїхали до квартири, а у житловому будинку залишився мешкати їх син, онука із дитиною. Жодних суперечок із [PERSON] щодо користування земельною ділянкою не виникало. У 1982 році [PERSON] померла, її син [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок літ. А за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3. Самовільно збудований житловий будинок літ. Б-1 до спадкового майна не входив. До 2004 року суперечок щодо порядку користування між [PERSON] та родиною [PERSON] не виникало. Крім того, родина [PERSON] сплачувала земельний податок за половину земельної ділянки, якою користувалась. У 1966 році [PERSON] також зверталась до КП ХМБТІ щодо виготовлення технічної документації на житловий будинок літ. Б-1. З 1982 року Виконком Комінтернівської районної в м. Харкові ради був повідомлений листом КП ХМБТІ щодо наявності самовільного будівництва по пров. Варламівському,3 в м. Харкові, однак з їх боку не висувалось користувачам жодних вимог. У 2004 році [PERSON] звернувся до Харківської міської ради із заявою щодо передачі йому безоплатно у власність земельну ділянку площею 718,0 м2 для обслуговування житлового будинку. Рішенням XXV сесії IV скликання Харківської міської ради від 06.10.2004 № 156/04 зазначена ділянка була передана у власність [PERSON], при цьому останній приховав факт наявності на земельній ділянці житлового будинку літ. Б-1 та господарчих будівель. [PERSON] сплачував земельний податок за половину земельної ділянки. У 2010 році померла [PERSON], її правонаступником залучено у справі її доньку [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Від відповідача Харківської міської ради до суду надійшли письмові заперечення по суті позовних вимог, а також клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Представник відповідача - Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, в подальшому просив проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Домоволодіння по пров. Варламівському,3 в м. Харкові зареєстровано по праву власності на імя [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину по заповіту, виданого Сьомої Харківської державною нотаріальною конторою 29.09.1982, реєстровий № 1-1231. На підставі рішення XXV сесії IV скликання Харківської міської ради від 06.10.2004 № 156/04 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0718 га за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно технічного паспорту на домоволодіння за адресою: м. Харків, пров. Варламівський,3, на земельній ділянці знаходяться житлові будинки літ. А-1, літ. Б-1, наявна від міста КП ХМБТІ щодо наявності самовільного будівництва, а саме житлового будинку літ. Б-1 Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Підстави та порядок приватизації земельних ділянок, що належать до земель державної і комунальної власності встановлений статтею 118 Земельного кодексу України. Громадяни у користуванні, яких знаходяться земельні ділянки мають право на їх безоплатну приватизацію. Відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Частиною 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Рішенням 25 сесії 4 скликання Харківської міської ради від 06.10.2004 р. № 156/04 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 718, 0 кв.м. по пров. Варламівському, 3 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі зазначеного рішення та акту встановлення меж земельної ділянки за вказаною адресою від 2004 р. на площу 0,0718 га гр. [PERSON] видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,0718 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд № 054224 від 16.11.2004 р. З 2001 року набрав чинності новий Земельний кодекс України відповідно до ст. 125 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частина 3 ст. 125 Земельного кодексу України встановлено, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналогічне роз'яснення містить п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних прав від 16.04.2004 року № 7 з подальшими змінами. Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі № 1-9/2009 від 16.04.2009р. за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ст.ст. 19, 144 Конституції України, ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернення до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Судом встановлено, що право власності позивача на самочинну забудову - житловий будинок літ. Б-1 по пров. Варламівському,3 в м. Харкові, відсутнє. Згідно зі ст. 193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Частиною 1 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопільської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частина 8 ст.118 Земельного кодексу України передбачає, що проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Частина 9 ст.118 Земельного кодексу України встановлює, що проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Частиною 1 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Однак зазначена норма регулює взаємовідносини власників земельних ділянок, тобто осіб, які у встановленому законом порядку набули права власності на земельну ділянку. Так, позивач не звертався до Харківської міської ради стосовно передачі йому земельної ділянки та збереження самочинної забудови до прийняття рішення Харківською міською радою про передачу [PERSON] спірної земельної ділянки. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, ч. 10 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, відповідно до якого стабільність суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, яка полягає у забезпеченні впевненості громадян у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього рішення, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування, які за своєю природою є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання. Оскільки, рішення сесії Харківської міської ради від 06.04.2004 р. № 156/04 в частині надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 718, 0 м2 по пров. Варламівському, 3 в м. Харкові для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вже виконані з дотриманням процедури виділення земельних ділянок, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим [PERSON] серія ХР № 054224, отже рішення не може бути скасоване, тому що існує факт його виконання. На підставі ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно з актом КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 21.10.1966 по пров. Варламівському,3 в м. Харкові з 25.03.1961 р. по 21.10.1966 року відбулися наступні зміни: на дільниці побудовано жилий будинок літ. Б-1. Однак, матеріали справи не містять доказів, що спірна земельна ділянка, на якій розташоване самочинне будівництво літ. Б-1 по пров. Варламівському,3 в м. Харкові, знаходиться у користування [PERSON] Крім того позивач посилається на ст. 375 ЦК України відповідно до якій просить суд визнати її особою, яка здійснила самовільне будівництво житлового будинку літ. Б-1 на земельній ділянці за адресою м. Харків, пров. Варламівський,3. На підставі ст. 375 ЦК України забудова земельних ділянок, здійснюється тільки після виникнення права власності земельної ділянки. Це право виникає для власника лише після одержання ним державного акту на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Стаття 15 ЦПК України встановлює, що суду розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, заявлені необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed