Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

В грудні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Ленінської районної у м. Полтаві ради, Управління Держкомзему у м. Полтаві про захист прав на земельну ділянку та усунення перешкод у її користуванні, в якій просив: визнати за ним право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] загальною площею 1062 кв.м., зобов'язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] земельною ділянкою по [ADDRESS], загальною площею 1062 кв.м., а саме: - гр. [PERSON] перенести власний паркан, що проходить по межі із земельною ділянкою по [ADDRESS] в сторону домоволодіння по [ADDRESS] на відстань, визначену згідно висновку судово-технічної експертизи; - гр. [PERSON] перенести паркан та межу із земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] в бік земельної ділянки по [ADDRESS] таким чином, щоб приєднати частину земельної ділянки, що знаходиться в користуванні останнього домоволодільця та позначена на кадастровому плані ТОВ «Трансбуд-ПЛТ» як спірна територія до земельної ділянки [ADDRESS] та відновити межу між даними земельними ділянками розміром 39,1 м. та межу між ділянкою [ADDRESS] та земельною ділянкою міської ради (болото) розміром 15,4 м. Позивач в судове засідання не з»явився попередньо надавши до суду заяву про слухання справи без його участі. Представник позивача в судове засідання не з»явився попередньо надавши до суду заяву про слухання справи без його участі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з»явилися, попередньо надавши до суду заяву про слухання справи без їх участі. Представник відповідача Ленінської районної у м.Полтаві ради в судове засідання не з»явилися, попередньо надавши до суду заяву про слухання справи без участі представника Ленінської районної у м.Полтаві ради. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, попередньо не повідомивши суд про причини своєї неявки. Представник відповідача Управління Держкомзему у м.Полтаві, в судове засідання не з»явився, попередньо не повідомивши суд про причини своєї неявки. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником домоволодіння по [ADDRESS]. Рішенням Ленінської районної в м.Полтаві ради №398 від 27.07.2010р. [PERSON] дозволено виготовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею: 1062 кв.м. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни набувають право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. До ухвалення Ленінською районною в м.Полтаві радою зазначеного рішення №398, названа земельна ділянка, в тому ж розмірі 1062 кв.м., знаходилась в користуванні [PERSON], на підставі рішення виконкому Ленінської районної в м.Полтаві ради №39 від 20.02.1968р. Крім того, рішення Ленінської районної в м.Полтаві ради №398 від 27.07.2010р. також було затверджено рішенням Ленінської районної ради в м. Полтаві від 12.08.2010р. Однак, позивач не може виготовити відповідну технічну документації та отримати у власність вказану земельну ділянку, оскільки в [PERSON] із суміжними користувачами виник спір щодо меж даної ділянки. Так, власник суміжного домоволодіння по [ADDRESS] - [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.06.2010р., виданого на підставі рішення Ленінської районної в м. Полтаві ради №248 від 11.05.2011р. Затвердження технічної документації та передача ділянки у власність здійснена за спрощеною процедурою, згідно постанови КМ України №844 від 05.08.2009р., без погодження меж з суміжними землекористувачами. Крім того, гр.. [PERSON], під час виготовлення даної технічної документації, вступила на користь сусідки по [ADDRESS], близька одного метру своєї земельної ділянки, але щоб зберегти площу власної ділянки вирішила перенести іншу протилежну межу в бік ділянки по [ADDRESS]. Це призвело до неправомірного зменшення переданої [PERSON] у користування земельної ділянки, в результаті перенесення межі та паркану з боку домоволодіння [ADDRESS]. Згідно статті 198 Земельного кодексу України, межі земельної ділянки погоджуються з суміжними власниками та землекористувачами. Відповідно до ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Згідно ст. 184 Земельного Кодексу України, землеустрій передбачає: ґ) складання проектів впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань та створення нових; д) складання проектів відведення земельних ділянок; е) встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок. Згідно ст.. 56 Закону України «Про землеустрій», технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об'єднання земельних ділянок, включає: акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; кадастровий план земельної ділянки. Отже, всі вищеперелічені норми законів передбачають встановлення в натурі меж земельної діялнки, що передається у власність шляхом розроблення технічної документації (проекту земелустрою) та погодження меж із суміжними земелекористувачами. Відповідно до ст. 8 Конституції України та ч. 4 ст. 8 ЦПК України, застосуванню при вирішення даного спору підлягає законодавчий акт, що має вищу юридичну силу, тобто Земельний Кодекс та Закон України «Про землеустрій», а не постанова КМ України. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, постанова КМ України №844 від 05.08.2009р., яка дозволила приватизувати земельні ділянки без складання технічної документації та погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, суперечить вказаним нормам Земельного Кодексу України та Закону України «Про землеустрій». І оскільки, під час передачі земельної ділянки гр.. [PERSON] не було погоджено межі цієї ділянки зі мною, як суміжним землекористувачем, як того вимагає Земельний Кодекс та Закон України «Про землеустрій», їй було неправомірно видано акт на земельну ділянку, на підставі незаконного рішення Ленінської районної в м. Полтаві ради №248 від 11.05.2011р., адже її межа і паркан після цього, було перенесено на належну мені земельну ділянку (- 2м.). Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, захистити своє право на земельну ділянку, [PERSON] може шляхом визнання недійсним рішення райради про передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON], визнання незаконним державного акту і скасування його державної реєстрації, визнання права користування ділянкою та шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення моїх прав (перенесення суміжного паркану). Крім того, землекористувач іншої суміжної земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS], шляхом самовільного переміщення паркану, що знаходився на межі із належною мені земельною ділянкою в бік її зменшення на 1,6 м., теж порушує права позивача. Земельна ділянка по [ADDRESS] знаходиться у користуванні [PERSON] згідно Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку №3266 від 24.08.1974р. Порушення права [PERSON] на земельну ділянку з боку сусідів підтверджується кадастровим планом земельних ділянок по [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] виготовленому ТОВ «Трансбуд-ПЛТ». Відновити межі земельних ділянок в порядку визначеному ст.107 Земельного кодексу України, у сторін не представляється можливим, оскільки згідно п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів N 376 від 18.05.2010р., встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених, відповідно до статті 186 Земельного кодексу України, технічної документації. Однак, як вже зазначено вище, технічна документація, якою б встановлювались в натурі спірні межі суміжних земельних ділянок, в установленому законом порядку не розроблялась. Отже, захистити своє право на земельну ділянку, [PERSON] може шляхом визнання права користування земельною ділянкою та шляхом відновлення її стану, який існував до порушення прав (перенесення суміжного паркану). Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни набувають право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до абзацу 2 п. 2 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 N 7, виходячи з положень статті 15 ЦПК України, судам (підсудні) справи за заявами, зокрема: - з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Даний спір у справі, не є публічно-правовим, не стосується захисту прав, свобод і інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, оскільки вказані органи, приймаючи оскаржувані рішення, не здійснювали відносно позивача владних управлінських функцій на основі законодавства у межах тих функцій, що містяться в КАС України. Оскільки між сторонами виник спір про право, і визнанням акту на земельну ділянку недійсним, відповідач буде позбавлена права власності на неї, то вирішення такого спору провадиться на підставі норм цивільного судочинства, згідно із положеннями ст. 15 ЦПК України. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7, згідно зі статтею 158 ЗК, суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved