Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до суду про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 вересня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір кредиту і забезпечення, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 85 980,88 грн. з відсотковою ставкою - 0,75 % на місяць від суми залишку. В забезпечення виконання зобов'язання було укладено договір застави рухомого майна ( автомобіля «ВАЗ»). Внаслідок невиконання умов кредиту у [PERSON] перед позивачем заборгованість. Рішенням суду від 10.02.2012 р. задоволені позовні вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет застави, заставне майно знаходиться в ПриватБанку згідно з Актом прийому - передачі заставного автомобіля від 28.10.2008 р. Процес звершення заставного майна в рахунок погашення заборгованості ускладнюється тим, що майно арештовано ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Тобто, права банку були порушені, оскільки наявність накладеного ВДВС арешту на заставний автомобіль перешкоджає заставодержателю скористатися своїм правом першочергового задоволення вимог до боржника за рахунок заставного майна. Про те, що на предмет застави накладено арешт позивач дізнався на підставі витягу з державного реєстру відчужень рухомого та нерухомого майна. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності представника відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 11 вересня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір кредиту, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 85 980,88 грн. з відсотковою ставкою - 0,75 % на місяць від суми залишку. (а.с.9-11) В забезпечення виконання зобов'язання 11 вересня 2007 року було укладено договір застави рухомого майна (автомобіля «ВАЗ»). ПАТ «ПриватБанк» згідно з договором застави є заставодержателем. Право застави у банку виникло, як зазначено вище, 11 вересня 2007 року. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставного майна з - під арешту. Внаслідок невиконання умов кредиту у [PERSON] перед позивачем виникла заборгованість. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року задоволені позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Заставне майно знаходиться в ПриватБанку згідно з Актом прийому - передачі заставного автомобіля. Однак, як з»ясувалося, постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві від 13 червня 2012 року було накладено арешт майна та оголошення заборони його відчуження. Зі змісту ст. 572 ЦК України вбачається, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має переважне перед іншими кредиторами право одержати задоволення за рахунок заставленого майна лише у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою. Отже, застава, як спосіб забезпечення виконання зобов'язання, спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Таким чином, на порушення вимог ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу» і ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на предмет застави, оскільки звернення стягнення на це майно не допускається. В даному випадку, реалізувати свої права за договором кредиту та на підставі діючого законодавства позивачу є неможливим у зв'язку з накладанням арешту на предмет застави. Накладаючи арешт на заставлений автомобіль, державний виконавець вправі вчиняти будь-які дії відповідно до майна боржника, але у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги про звільнення заставленого майна з-під арешту - автомобіля «ВАЗ» модель: 217030, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки позивач, як заставодержатель має право першої вимоги, що випливає із договору застави.

Outcome: approved