Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача державного підприємства «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що 04.08.1985 року він прийнятий учнем підземного гірничого робітника на шахту №2 «Червоноградська». 23.08.1985р. переведений гірничим робітником 5-го розряду, 19.09.1984р. він переведений підземним гірником очисного вибою 5-го розряду. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у позивача погіршився стан здоров»я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. 22.02.1999р. через поганий стан здоров»я позивач був звільнений з роботи по п. 2 ст. 40 КЗпП України. 17.03.1999р. висновком обласної МСЕК №3 позивачу встановлено третю групу інвалідності та 35% втрати професійної працездатності безтерміново. 26.04.2005р. висновком МСЕК йому було встановлено 20% втрати професійної працездатності безтерміново. Вважає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, у нього з'явився кашель та задишка, різко знизився слух, постійні болі в кистях рук, стан здоров'я став незадовільним. У зв'язку із отриманим професійним захворюванням порушено всі нормальні умови життя позивача, він відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, йому стало важко займатись домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль, змушений докладати додаткових зусиль для організації життя. Вважає, що у нього наявний факт заподіяння моральної шкоди, оскільки частково на 40% втратив працездатність внаслідок професійного захворювання, що значно посилює його фізичні та моральні страждання. З покликанням на Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, постанову Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди», ст.9 ЗУ «Про охорону праці», ст.ст. 21, 28, 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», просить суд стягнути з відповідача ДП "Львіввугілля" в його користь 50000грн. відшкодування моральної, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання. В запереченні на позовну заяву представник відповідача вказав, що позивачем до позовної заяви не додано акта розслідування професійного захворювання, а тому невідомо на підставі чого встановлено профзахворювання і втрата професійної працездатності. При влаштуванні на роботу позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці. Крім цього, згідно ст. 71 ЦК України, встановлено трирічний термін позовної давності по справах про відшкодування шкоди, в той час як вказує позивач профзахворювання у нього виникло із 08.11.2004р. Позивач в зв'язку із ушкодженням здоров»я згідно законодавства отримує відшкодування шкоди і пенсію, в зв'язку із чим моральна шкода відсутня. На підставі наведеного, а також враховуючи становище підприємства просить у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити в повному обсязі, в обґрунтування навів обставини, викладені у позовній заяві, вважає, що спричинення йому значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Слєсаренко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], з 04.08.1985р. по 22.02.1999р. він працював на шахті №2 «Червоноградська» комбінату «Укрзахідвугілля» та виконував роботу гірничого робітника та підземного гірника очисного вибою. Із довідки обласної МСЕК №004584 від 17.03.1999р. [PERSON] вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 35% втрати професійної працездатності. З довідки МСЕК Серії ЛВА-2 №015583 від 26.04.2005р. [PERSON] безтерміново підтверджено ІІІ групу інвалідності та встановлено 55% втрати професійної працездатності. У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби. Таким чином, вперше позивачу [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності та 35% втрати працездатності - 17.03.1999 року. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, у позивача виникло 17.03.1999 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 35% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963р. позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963р. моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інш. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов»язки позивач [PERSON] отримав ушкодження здоров»я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами. Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993р. (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача Фонду про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності, оскільки згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963р. який діяв на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача державне підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. В свою чергу, що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. від 23.06.1993р. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи роз»яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосовує розмір мінімальної заробітної плати 1147 грн., який діє на час розгляду справи. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 50000грн., суд задовольняє частково на суму 3000 грн., що відповідає граничному розміру відшкодування.

Outcome: partial