Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому посилається на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 липня 2004 року вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстроване місце проживання її пасинка [PERSON], який з літа 2012 року, а саме з 24 липня 2012 року, не проживає за пропискою, має постійне фактичне місце проживання в [ADDRESS]. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] у відповідності з ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення у житловий будинок, мотивуючи вимоги тим, що як член родини з 2007 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. З літа 2012 року не проживає за вказаною адресою, оскільки зіпсувалися відносини зі своїм батьком [PERSON] В березні 2013 року звертався до Генічеського РВ УМВС України з відповідною заявою щодо реалізації права на житло. Вважає, що позивачка [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] створювали йому перешкоди в користуванні спірним житлом. Просить суд вселити його до житлового будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 05 червня 2012 року вимоги за зустрічним та первісним позовом прийняті до спільного розгляду. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом позовні вимоги підтримала у повному обсязі, уточнила їх, просила суд задовольнити її позов. Зустрічний позов не визнала. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, у задоволенні первісного позову просили відмовити, зустрічний позов просили задовольнити за викладеними у ньому обставинами. Суд, заслухавши пояснення сторін, які приймали участь у розгляді справи, свідків, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Судом встановлено, що 14 липня 2004 року позивачка придбала у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 липня 2004 року серії ВВЕ № 847371, який посвідчено та зареєстровано в Реєстрі за № 1-644 державним нотаріусом Генічеського державної нотаріальної контори Кравцовим К.О. (а.с. 4), витягом Генічеського державного бюро технічної інвентаризації про державну реєстрацію прав № 4504475 від 20 серпня 2004 року (а.с. 5). Відповідно до домової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстровані наступні громадяни України: з 31 серпня 2004 року [PERSON], з 16 квітня 2007 року [PERSON], з 23 квітня 2007 року [PERSON] (а.с. 6-9). 31 березня 2013 року комісією при Щасливцевській сільській раді у складі трьох депутатів відповідної ради складено акт щодо перевірки проживання за спірною адресою відповідача у справі. На момент складання акту комісією встановлено відсутність відповідача в справі за його зареєстрованим місцем проживання з 24 липня 2012 року, відсутність у будинку особистих речей відповідача. Такий же факт встановлено комісією Щасливцівської сільської ради в іншому складі від 08 липня 2013 року. Також факт відсутності відповідача за первісним позовом за його зареєстрованим місцем проживання з липня 2012 року підтверджується довідкою Щасливцевського сільського голови № 264 від 03 квітня 2013 року (а.с. 19). Крім цього даний факт визнаний самим відповідачем [PERSON] як в судовому засіданні так й за текстом його зустрічної позовної заяви. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідач за первісним позовом з липня 2012 року самостійно покинув місце свого проживання в [ADDRESS], вивіз свої речі і по цей час мешкає в м. Генічеську. Свідки підтвердили той факт, що ані позивачка за первісним позовом, ані інші члени її сім`ї [PERSON] з будинку не виганяли, ніяким іншим чином його проживанню в цьому будинку не перешкоджали. З пояснень свідків та позивача за первісним позовом також випливає, що [PERSON] і [PERSON] хотіли б, що б син проживав з ними. Єдине проти чого вони заперечували - це проти зловживання ним спиртними напоями, що фактично мало місце і часто було причиною конфлікту батька і сина. Будинок позивач за зустрічним позовом покинув добровільно, оскільки зловживав спиртними напоями і не хотів позбуватися від цієї шкідливої ??звички. Суд вважає, що свідок зі сторони позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] ніяких суттєвих пояснень щодо обставин справи суду не надала. Твердження позивачки за первісним позовом про те, що [PERSON] добровільно покинув будинок і більше ніколи не намагався в нього повертатися адвокат позивачки [PERSON] підтверджується також копією заяви [PERSON] до комунального підприємства с. Щасливцеве від 02.10.2012 року, яка написана власноруч позивачем за зустрічним позовом, в якій йдеться про не нарахування оплати за користування комунальними послугами за період з 01 жовтня 2012 року в зв'язку з виїздом відповідача з його зареєстрованого місця проживання. Кінцева дата відсутності даної особи за місцем свого проживання в заяві не зазначена, що дає підстави робити висновок, що [PERSON] не мав наміри повертатися до вказаного житла. Суд також бере до уваги, що в період своєї відсутності на спірній жилої площі будь яких доказів на прийняття заходів до збереження житла, в належному стані, що випливають з обов'язків члена сім'ї [PERSON] суду не надав. Суду надані медичні документи - лист головного лікаря КЗ Генічеська ЦРЛ від 12.07.2013 року № 392/07 та копія довідки СЕР.МСЕ № 013448, з тексту яких випливає, що [PERSON] є безстроково інвалідом першої групи по зору, має ряд інших важких захворювань, у зв'язку з чим потребує постійної сторонньої допомоги. Проаналізувавши зазначені документи, суд приходить до висновку, що подружжя [PERSON] і [PERSON], будучи в 60-ти річному віці і в безпорадному стані, зумовленому здоров'ям чоловіка, фактично не могли реально перешкоджати проживанню відповідача в своєму будинку. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення у житловий будинок суд зазначає наступне. В суді не знайшло свого підтвердження твердження позивача за зустрічним позовом щодо поважності причин його відсутності за зареєстрованим місцем проживання з липня 2012 року. Відповідно до матеріалів Генічеського РВ УМВС України висновок № 508 від 16 березня 2013 року, за заявою [PERSON] (а.с. 31-36) вбачається, що позивач за зустрічним позовом на час звернення до правоохоронних органів зазначає, що йому перешкоджають у доступі до спірного житла з 16 грудня 2012 року, хоча в своєму зустрічному позові зазначає термін коли йому перешкоджали в доступі до спірного житла - з липня 2012 року по цей час. З матеріалів перевірки не вбачається підтвердження факту перешкоджання власником будинку у проживанні [PERSON], не висвітлено й факту того, що чи мав намір сам [PERSON] з липня 2012 року проживати в будинку [PERSON] і чи робив які-небудь реальні дії, спрямовані на вселення в цей будинок. Більше того, з пояснень [PERSON] в судовому засіданні витікає, що його звернення до міліції переслідувало ціль не реального вселення в будинок, а мало на меті лише зафіксувати факт його начебто невдалої спроби вселення в будинок. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем за зустрічним позовом не надав суду жодних доказів того, що він з липня 2012 року намагався вселитися в спірне житло, не доведено факту перешкоджання позивачеві у користуванні житлом саме відповідачкою за зустрічним позовом чи іншими мешканцями будинку; не наведено, яким саме чином створювалися перешкоди та чи не були ці перешкоди пов'язані з відсутністю мешканців у будинку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом без поважних причин не проживає за зареєстрованим місцем свого проживання на даний час понад рік, і відповідно до вимог ст.405 ч.2 ЦК України втратив право на користування цим житлом, і тому позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими і підлягають задоволенню, відповідно позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Outcome: approved