Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «Тавріяекопродукт» про розірвання договору, стягнення грошових коштів за договором позики, третя особа – [PERSON] Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 07.02.2011 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 150000 грн. з кінцевим строком повернення до 06.02.2012 року. Грошові кошти були передані відповідачу 07.02.2011 року, що підтверджується відповідною розпискою. 30.05.2011 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Тавріяекопродукт» був укладений договір про забезпечення виконання зобов’язань за договором позики від 07.02.2011 року порукою, у межах 500 грн. Відповідно до п.1.2 договору позики грошові кошти надавалися для придбання квартири № 37, яка знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Хрустальова, буд. 161 на умовах забезпеченості, строковості, поворотності та платності. Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 19.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 29.10.2013 року, факту використання саме цих грошей для купівлі вказаної квартири судом встановлено не було. Отже, у позивача є підстави для припущення, що грошові кошти у розмірі 150000 грн., що були надані відповідачу для купівлі квартири, були використані не за цільовим призначенням. У відповідності до положень статті 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Позивач вважає, що зобов’язання між позивачем та відповідачем було порушено у зв’язку з нецільовим використанням грошових коштів, яке було прямо зазначено у договорі позики від 07 лютого 2011 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов’язання внаслідок односторонньої відмови від зобов’язання, якщо це не встановлено договором або законом, або розірвання договору. Просила розірвати договір позики, стягнути з [PERSON] суму основного боргу у розмірі 149500 грн.; солідарно з [PERSON] та ТОВ «Тавріяекопродукт» грошові кошти у розмірі 500 грн. Позивач в судове засідання не з’явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність за наявними матеріалами справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з’явився, надав заяву про визнання позову у частині стягнення грошових коштів. У частині позову про розірвання договору позики не погоджується з тих підстав, що грошові кошти були використані ним за цільовим призначенням. Зокрема, 10.02.2011 року за кошти, отримані від позивача, ним була придбана квартира № 37, що знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Хрустальова, буд. 161. Представник відповідача ТОВ «Тавріяекопродукт» у судове засідання не з’явився, надав заяву про визнання позову. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, у частині стягнення грошових коштів, у частині розірвання договору заперечував. Вважає, що подача цього позову викликана іншими причинами, ніж існування між сторонами боргових правовідносин. Вислухав представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики, та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено правові наслідки порушення зобов’язання. Одним із таких наслідків є припинення зобов’язання внаслідок односторонньої відмови від зобов’язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Судом встановлено, що 07 лютого 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якому відповідач отримав в борг 150000 грн., з кінцевим терміном повернення грошових коштів в строк до 06 лютого 2012 року (а.с.7). Факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів підтверджується розпискою відповідача [PERSON] (а.с.8). Відповідно до п.1.2 договору позика надана для придбання позичальником квартири № 37, яка знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Хрустальова, буд. 161 на умовах забезпеченості, строковості, поворотності та платності. Підставою для розірвання договору позивач зазначає те, що позивальник не виконав умову договору щодо цільового призначення грошових коштів, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 19.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 29.10.2013 року, а саме використання грошових коштів, отриманих за договором позики, для купівлі вказаної квартири. При цьому із зазначеного рішення випливає лише недоведеність відповідачем [PERSON] існування у нього інших належних йому коштів, за які б ним могла бути придбана спірна квартира (а.с.73-75). Проте, згідно вищезазначених положень закону, договір може бути розірвано за рішенням суду у випадку істотного порушення договору другою стороною, тобто лише у тому разі, якщо вона позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Об’єктом позикових відносин є грошові кошти, що передбачає отримання позичальником предмету позики у власність, а кредитор повернення цих грошових коштів (суми позики). Таким чином підстава, вказана позивачем у вигляді порушення позичальником умови щодо використання грошових коштів за договором позики, яка до того ж не доведена, не можна вважати істотним порушенням договору, оскільки кредитор в цьому випадку не може бути позбавлений того, на що він розраховує при укладенні договору (повернення грошових коштів). Договором позики від 07 лютого 2011 року також не передбачено розірвання договору у випадку нецільового використання грошових коштів. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову в частині розірвання договору позики повинно бути відмовлено. Вимоги щодо повернення суми заборгованості за договором позики є правомірними, оскільки судом достовірно встановлено і не заперечується сторонами існування прострочених позикових відносин, які в тому числі були забезпечені порукою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] за подачу позову в частині задоволених вимог.

Outcome: partial