Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

08 листопада 2013 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, дійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2001 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі – продажу квартири [ADDRESS]. Даний правочин був посвідчений універсальною біржею “Примус” за № 45, однак нотаріального посвідчення здійснено не було. 05 березня 2001 року він зареєстрував вищезазначений договір в КП БТІ м. Слов'янська, реєстровий номер 2587. За даним договором сторони повністю виконали всі умови, але у зв’язку з тим, що цей договір не був посвідчений нотаріально, оскільки на час його укладання не було потреби цього робити, то на теперішній час ця форма угоди не відповідає вимогам ст. 657 ЦК України, а відповідач ухиляється від здійснення посвідчення договору у нотаріуса, мотивуючи тим, що вважає договір укладеним і додатково ніяких дій вчиняти не бажає. Тому просить суд визнати договір купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Миколаївка, вул. Ювілейна, 4/48, зареєстрований на універсальній біржі “Примус” 05 березня 2001 року за номером 45, дійсним. Позивач у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з’явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнала. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується договором купівлі продажу № 45 від 05 березня 2001 року, [PERSON] придбав, а [PERSON] продала квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, м. Миколаївка, вул. Ювілейна, 4/48, що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого ВАТ “Донбасенерго” від 20 лютого 2001 року. Даний договір зареєстрований Універсальною біржею “Примус” 05 березня 2001 року. та 05 березня 2001 року в КП БТІ м. Слов'янська за номером 2587 (а.с.8). Відповідно до довідки КП БТІ м. Слов’янська № 2587 від 05 березня 2001 року (а.с.7), квартира, розташована за адресою Донецька область, м. Миколаївка, вул. Ювілейна, 4/48, зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною біржею “Примус” від 05 березня 2001 року № 45. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин 05 березня 2001 року, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірного квартири (біржова угода) від 05 березня 2001 року, укладений між Продавцем [PERSON] та Покупцем [PERSON] та зареєстрований в Універсальній біржі, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Отже, недійсність цього договору встановлена законом, а саме, ст. 227, ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., а тому він і не визнається особами публічного права, в тому числі, нотаріусом, що і є перешкодою для здійснення позивачем права розпорядження спірним майном. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Суд встановив, що між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржового договору від 05 березня 2001 року, в якому зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Аналіз тексту договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Миколаївка, вул. Ювілейна, 4/48 від 05 березня 2001 року свідчить, що [PERSON] та [PERSON] при його укладені домовилися щодо усіх істотних умов: як по предмету, так і по його ціні. Волевиявлення продавця та покупця щодо зазначених умов зафіксовано у тексті письмового правочину та підтверджено власноручними підписами. Сторони виконали повністю умови договору: відповідач добровільно передала у користування позивачу, належний їй на праві свідоцтва про право на спадщину, житловий будинок та отримала від останнього у повному обсязі - у розмірі 1500 грн. обумовлену вартість майна, а [PERSON] прийняв вказану квартиру й користується нею на теперішній час. Як вбачається з матеріалів справи сторони повністю виконали угоду. З матеріалів справи встановлено, що покупець [PERSON] повністю сплатив продавцю [PERSON] вартість квартири, обумовлену в договорі. Позивач [PERSON] зареєстрував своє право власності в КП “Бюро технічної інвентаризації” м. Слов’янськ, що підтверджується відповіддю КП “Бюро технічної інвентаризації” № 3340-2/0.81/01 від 23 грудня 2013 року. Позивач вважав, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII “Про товарну біржу” угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте він дізнався, що укладений між ним та [PERSON] договір потребує обов'язкового нотаріального посвідчення. Згідно п. 1.1, п. 1.7 “Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України”, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 07 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. З матеріалів справи встановлено, що на теперішній час друга сторона угоди - продавець [PERSON] від нотаріального оформлення угоди ухиляється, а саме, не бажає з'являтися у нотаріальну контору. На теперішній час відповідач [PERSON] не має для нотаріального посвідчення договору ні правовстановлюючих документів на спірну квартиру на своє ім'я, та через реєстрацію в березні 2001 року права власності позивача на спірну квартиру не може без оскарження в судовому порядку законності такої реєстрації права власності за позивачем отримати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, які потрібно надати нотаріусу. Зазначене підтверджується, як п. 1.1, п. 1.7 “Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України”, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а також п. 3.5.5. “Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно”, яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, згідно якого реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо заявлене право вже зареєстроване. Із змісту угоди купівлі-продажу від 05 березня 2001 року встановлено, що будь-яких протизаконних умов вона не містить. Таким чином, судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України “Про товарну біржу”, згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р. Проаналізувавши встановлені по справі конкретні обставини, оцінивши надані в силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про порушення відповідачем законних інтересів позивача як добросовісного учасника цивільних правовідносин, у зв'язку з чим є достатні підстави для задоволення позову в частині визнання зазначеного договору купівлі – продажу дійсним. На підставі викладеного й

Outcome: approved