Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

08.02.2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 7465,51 доларів США, що за курсом НБУ складає 59649 грн. 41 коп. та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 15 лютого 2007 року відповідачу було надано кредит у розмірі 3000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % річних, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Однак зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, станом на 31 грудня 2012 року заборгованість за кредитним договором склала - 7465, 51 доларів США, що за курсом НБУ складає 59649 грн. 41 коп., з якої 2607,66 доларів США - заборгованість за кредитом, 4092,75 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 350 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 62,58 доларів США - штраф - (фіксована частина), 352,52 доларів США- штраф (процентна складова). У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Додатково звернув увагу суду на п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначив що кредитна картка відповідача Банком не перевипускалась. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,6% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З матеріалів справи вбачається, що сторони укладали правочин у формі підписання заяви про надання відповідачу банківських послуг у вигляді платіжної картки "Універсальна Gold", яка використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника з метою оплати товарів та послуг, перерахунку коштів на рахунки інших осіб (п.2 Умов та Правил надання банківських послуг). Невід'ємною частиною укладеного договору є додатки до нього і, зокрема, Умови та Правила надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений, про що свідчать його підписи під відповідним текстом вищевказаної заяви (а.с.9-10). Платіжну картку відповідач отримав 25.04.2007 року. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, станом на 31 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором склала - 7465, 51 доларів США, що за курсом НБУ складає 59649 грн. 41 коп., з якої 2607,66 доларів США - заборгованість за кредитом, 4092,75 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 350 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 62,58 доларів США - штраф - (фіксована частина), 352,52 доларів США- штраф (процентна складова). Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що Банк незаконно підвищив процентну ставки за кредитом з власної ініціативи, тому що з 09.01.2009р. набрала чинності ст. 1056-1 ЦК України, ч. 2 якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, ч.3 якої передбачено, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, оскільки Банком збільшена процентна ставка за кредитом з 10.06.2008 року до прийняття вищезазначеної норми закону. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримавши кредитні грошові кошти належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором щодо повернення коштів, сплати відсотків та комісії за користування грошовими коштами, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості, доданого до позову. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умова договору про надання кредитного ліміту на платіжну картку про те, що строк дії картки не визначений, не свідчить про те, що цей договір не має строку виконання. Крім того, відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Посилання позивача на п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, за яким кредитний договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання та вважається пролонгованим на той же самий строк, якщо ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору суд не може врахувати, оскільки п. 9.12 зазначених умов визначає кінцевий строк дії договору, а не строк виконання зобов'язання. Тим більш у п.5.4 Правил користування платіжною карткою, визначено, що строк погашення кредиту у повному обсязі, проводиться не пізніше останнього дня місяця вказаного на платіжній картці, тобто в даному випадку - квітень 2009 року (строк дії картки) (а.с.10). В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що платіжна картка відповідача Банком не перевипускалась. Судом встановлено, що остання транзакція за платіжною карткою відповідача, тобто поповнення карткового рахунку, було здійснено позичальником 27.03.2009 року. Разом з цим, ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із даним позовом лише 08.02.2013 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а представник відповідача, відповідно до ч.3 ст.257 ЦК України в судовому засіданні просив про застосування строків позовної давності, проте позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності ані кредитним договором, ані умовами надання банківських послуг, не передбачено. В той час як стаття 259 ЦК України передбачає необхідність укладення договору про збільшення строку позовної давності у письмовій формі. Виходячи з вищенавведеного, суд вважає, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed