Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який в подальшому уточнила та доповнила, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні зазначеною квартирою та встановити [PERSON] особистий довічний житловий сервітут на квартиру [ADDRESS], визначивши його зміст шляхом виділення їй в користування жилої кімнати площею 11,5 кв.м. та з залишенням в загальному користуванні кухні площею 7,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., туалету площею 1,4 кв.м. та коридору площею 8,9 кв.м. В обґрунтування позову зазначила, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON]. Приблизно з 1999 року вона разом з батьками переїхали до квартири [ADDRESS] та проживали у зазначеній квартирі однією сім'єю. У серпні 2010 року батьки позивача розлучилися, після чого вона з матір'ю продовжувала проживати за вищезазначеною адресою, оскільки іншого житла в неї немає. Батько позивача - [PERSON], постійно сварився з нею та колишньою дружиною і зазначав, що він знайшов іншу жінку і у нього тепер нова родина. Врешті решт [PERSON] змінив замки в вищезазначеній квартирі та не допускає до неї ні її, ні колишню дружину, ключів від квартири також не надає. Позивач вважає, що зазначеними діями [PERSON] грубо порушує її права на житло, у зв'язку з чим просила усунути перешкоди у користуванні квартирою та встановити особистий житловий сервітут. 08.05.2013 року представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, подала до суду клопотання про заміну відповідача, у зв'язку з тим, що 31.08.2012 року відповідач по справі [PERSON] подарував спірну квартиру [ADDRESS], своїй матері (бабусі позивачки по справі) [PERSON]. Ухвалою суду від 19.06.2013 року клопотання представника [PERSON] задоволено. Відповідача у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та встановлення особистого житлового сервітуту [PERSON] замінено на належного відповідача по справі [PERSON]. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] пояснила, що [PERSON] перешкоджає користуватися їй спірною квартирою. Для участі у судовому засіданні, призначеному на 27.11.2013 року позивач та її представники не з'явилися. 27.11.2013 року представник позивача [PERSON] через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без участі позивача. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду подала заперечення проти позову, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що власником квартири [ADDRESS] на сьогодні є [PERSON], позивач до неї з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом не зверталася, [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від « 24» травня 2000 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Сторонами визнана та відповідно до статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказуванню та обставина, що позивач вселилася та проживала у квартирі [ADDRESS] як член сім'ї (донька) власника зазначеної квартири [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору дарування, укладеного « 31» серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS], була подарована [PERSON] відповідачу у справі [PERSON]. Відповідно до витягу №35356610 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зазначений договір був зареєстрований у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.09.2012року. Із зазначеного вбачається, що на сьогодні власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до статті 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. З викладеного суд приходить до висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). На сьогодні власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], яка особисто не чинила перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою. Позивач [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири, доказів, які б підтверджували право позивача на користування квартирою при умові зміни її власника позивачем не надано. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed