Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом в суд до відповідачів про звернення стягнення на предмет застави, звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування свої позовних вимог вказував, що за договором позики № 20/02-10 від 20.02.2010 року, він надав [PERSON] позику в сумі 200 000 грн. Повернення даної позики встановлено в договорі : 100 000 грн до 20.02.2012 року, 20 000 грн до 20.02.2013 року, 80 000 грн до 20.02.2017 року. Згідно п.4 договору позики, позикодавець має право вимагати повернення позики, або її частини достроково в разі невиконання умов договору, або договору застави. Згідно п.6 договору позики, зобов»язання позичальника забезпечується заставою транспортного засобу - сідлового тягача -Е, марки DAF, модель CF85 - 2001 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований Черкаським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області, що належить [PERSON] на праві свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER]. Згідно п.1 договору застави транспортного засобу від 20.02.2012 року [PERSON] передав в заставу у якості забезпечення позову [PERSON] даний транспортний засіб. Вартість предмету застави становить 170 000 грн. Згідно п.3.2. договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави на підставі рішення суду шляхом набуття предмета застави у власність в рахунок виконання зобов»язань за договором позики, або на підставі виконавчого листа. На протязі трьох днів з моменту отримання вимоги, відповідач повинен зняти предмет застави з обліку в органах ДАІ, передати його у власність заставодержателя. У зв»язку з фінансовими труднощами [PERSON] 20.02.2012 року між сторонами було укладено договір № 20/02-12, яким було внесено зміни до договору позики № 20/02-10 від 20.02.2010 року щодо відстрочки погашення частини позики в розмірі 100 000 грн, які позичальник повинен був повернути до 20.02.2012 року, до 20.02.2013 року. В той же день відповідні зміни були внесені у договір застави. Однак, [PERSON] свої зобов»язання по поверненню позики не виконав. 20.04.2013 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми позики. 26.04.2013 року [PERSON] повідомив про неможливість повернення позики та просив надати відстрочку до 2015 року. 07.06.2013 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про передачу йому заставленого транспортного засобу в рахунок повернення позики в сумі 200 000 грн та зняття його з реєстрації. [PERSON] своїм листом повідомив позивача про те, що постановою державного виконавця Соснівського відділу ДВС накладено арешт на транспортний засіб, що належить [PERSON] Постанова прийнята 19.11.2012 року при виконанні зведеного виконавчого провадження. При цьому [PERSON] повідомив, що станом на 04.09.2010 року відносно нього не було жодного виконавчого провадження. Наявність арешту на заставлене майно позбавляє заставодержателя скористатись способом звернення стягнення на заставлене майно, які передбачені як договором застави, так і законами України «Про заставу» та «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 200 000 грн шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором застави від 20.02.2012 року визнавши за ним право власності на вказане майно та зобов»язати [PERSON] передати йому транспортний засіб - сідловий тягач. Зняти арешт з сідлового тягача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання на неодноразові виклики не з»явився, надав суду заяву в якій просив розглянути справу в його відсутність. Представник Соснівського відділу ДВС м. Черкаси - державний виконавець Харенко Є.С. проти задоволення позову не заперечував. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що за договором позики № 20/02-10 від 20.02.2010 року, [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 200 000 грн. Повернення даної позики встановлено в договорі : 100 000 грн до 20.02.2012 року, 20 000 грн до 20.02.2013 року, 80 000 грн до 20.02.2017 року. Згідно п.4 договору позики, позикодавець має право вимагати повернення позики, або її частини достроково в разі невиконання умов договору, або договору застави. Згідно п.6 договору позики, зобов»язання позичальника забезпечується заставою транспортного засобу - сідлового тягача -Е, марки DAF, модель CF85 - 2001 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований Черкаським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області, що належить [PERSON] на праві свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER]. Згідно п.1 договору застави транспортного засобу від 20.02.2012 року [PERSON] передав в заставу у якості забезпечення позову [PERSON] транспортний засіб сідловий тягач -Е, марки DAF, модель CF85 - 2001 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Вартість предмету застави становить 170 000 грн. Згідно п.3.2. договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави на підставі рішення суду шляхом набуття предмета застави у власність в рахунок виконання зобов»язань за договором позики, або на підставі виконавчого листа. На протязі трьох днів з моменту отримання вимоги, відповідач повинен зняти предмет застави з обліку в органах ДАІ, передати його у власність заставодержателя. У зв»язку з фінансовими труднощами [PERSON] 20.02.2012 року між сторонами було укладено договір № 20/02-12, яким було внесено зміни до договору позики № 20/02-10 від 20.02.2010 року щодо відстрочки погашення частини позики в розмірі 100 000 грн, які позичальник повинен був повернути до 20.02.2012 року, до 20.02.2013 року. В той же день відповідні зміни були внесені у договір застави. [PERSON] свої зобов»язання по поверненню позики не виконав. 20.04.2013 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми позики. 26.04.2013 року [PERSON] повідомив про неможливість повернення позики та просив надати відстрочку до 2015 року. 07.06.2013 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про передачу йому заставленого транспортного засобу в рахунок повернення позики в сумі 200 000 грн та зняття його з реєстрації. Відповідач [PERSON] своїм листом повідомив позивача , що постановою державного виконавця Соснівського відділу ДВС накладено арешт на транспортний засіб, що належить [PERSON] Постанова прийнята 19.11.2012 року при виконанні зведеного виконавчого провадження №32997826/5 від 04.09.2010 року. При цьому [PERSON] повідомив, що станом на 04.09.2010 року відносно нього не було жодного виконавчого провадження. Згідно ст.1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно із ст. 589 ЦК України та ст. 19 Закону України "Про заставу", в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, за рахунок якого заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором неустойкою), необхідні витрати за утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" , для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-1V. Відповідно до статті 3 цього Закону обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. Згідно частин 1, 2 Закону № 1255-1V, якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. обтяження позивачем внесено 07.03.2013 року. Постанова державного виконавця в реєстр обтяжень не внесена. За змістом статті 23 Закону № 1255-1V відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Якщо предметом забезпечувального обтяження є два або більше об'єктів, обтяжувач отримує задоволення за рахунок такої їх кількості, яка достатня для повного задоволення забезпеченої обтяженням вимоги. У цьому разі обтяжувач самостійно визначає рухоме майно, на яке звертається стягнення. Згідно статті 26 Закону № 1255-1, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. У разі звернення стягнення на рухоме майно, яке є предметом декількох обтяжень, переважне право на проведення процедури звернення стягнення належить обтяжувачу з вищим пріоритетом. Таким чином, наявність арешту на заставлене майно позбавляє заставодержателя скористатися способами звернення стягнення на предмет застави, які передбачені як договором застави так і законами України «Про заставу» та «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»: звернення стягнення на предмет застави шляхом набутгя його у власність, продаж предмету застави третім особам від імені заставодержателя. При таких обставинах. Суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved