Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить надати дозвіл [PERSON], [INFO], на оформлення документів на ім'я дитини - [PERSON], [INFO], для тимчасового виїзду за межі України, без згоди її батька [PERSON], [INFO]; надати дозвіл [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд з України разом з неповнолітнім [PERSON], [INFO], до держави Росії без письмової згоди батька [PERSON], [INFO], на період з 01 грудня 2013 року по 01 грудня 2015 року. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб розірвано на підставі рішення судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.08.2013 року. Від шлюбу вони з відповідачем мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Вона має намір та можливість виїхати тимчасово з сином на відпочинок та оздоровлення за кордон, але не може цього зробити, оскільки відповідач відмовляється надати їй необхідний нотаріально посвідчений дозвіл. Позивач в судове засідання не з'явилася, письмово просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився та про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час слухання справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, письмово просила суд розглянути справу без її участі, винести рішення на розсуд суду враховуючи інтереси малолітньої дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає повному задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що сторони по справі знаходились в зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року по 01.09.2013 року, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.08.2013 року по цивільній справі № 209/3796/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Від сумісного життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис № 19. На теперішній час позивач має намір та можливість виїхати тимчасово з сином на відпочинок та оздоровлення за межі України до Росії, але не може цього зробити без нотаріально посвідченого дозволу відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7, 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України, турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, і стосуються справи. У зв'язку з цим зазначений орган необхідно залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, право на вільний самостійний виїзд за межі України має фізична особа, яка досягла шістнадцяти років. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, оскільки відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення оформлення проїзних документів та не бажає добровільно надати згоду на виїзд сина за кордон, мається необхідність визнання судом відмови відповідача від надання згоди на виїзд його неповнолітнього сина безпідставною за відсутності доведеності такої позиції відповідача та не надання останнім доказів на підтвердження обгрунтованості його відмови від нотаріального посвідчення оформлення проїзних документів на дитину, оскільки з урахування інтересів дитини та статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved