Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

У липні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, працював у позивача на посаді водія та уклав договір про повну матеріальну відповідальність. Під час роботи [PERSON] допустив пошкодження автомобіля, чим спричинив шкоду підприємству в розмірі 13979 грн., які позивач, а також судові витрати, просить стягнути з відповідача. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. Крім іншого пояснила, що [PERSON] звільнившись, робочу машину не здав, чим спричинив шкоду підприємству, оскільки розморозився блок циліндрів у двигуні бульдозера. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, оскільки позивач не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме не доведено, що саме з вини [PERSON] сталося розмороження блоку циліндрів у двигуні бульдозера.. В матеріалах справи відсутні письмові докази щодо огляду бульдозера після звільнення [PERSON], лише через півроку було встановлено поломка в машині, а отже доказів вини останнього не встановлено, а тому просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені Главою ІХ КЗпП України. Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно з пунктом 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 цього Кодексу передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Також відповідно до частини першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Судом встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах, і між ними 23 вересня 2010 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність [PERSON] Наказом №5-к від 25 січня 2011 року [PERSON] звільнено з роботи по ст.38 КЗпП України. При звільненні, [PERSON] повинен був передати транспорт, однак це зроблено ним не було, що підтверджується актом від 25 січня 2011 року (а.с.9,34). Документів які б підтверджували стан бульдозера на якому працював [PERSON] в момент його звільнення, акт про розморозку блоку циліндрів у двигуні бульдозера, позивачем суду не надано. Позивачем ПП «АНСІ» надано лист ПП «Машинно-тракторна станція», в якому зазначено, що після огляду двигуна СМД-60 експертною комісією встановлено, що причиною виходу двигуна зі строю є розмороження блоку циліндрів у двигуні бульдозера, вартість поновлюваного ремонту автомобіля складає 13979 грн. Разом з тим, позивачем ПП «АНСІ» суду не надано сам висновок експертної комісії, та доказів того чи встановлювалася взагалі причина розмороження блоку циліндрів у двигуні бульдозера та з чиєї вини це сталося. На виконання вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем також не заявлялося клопотання щодо призначення по справі експертизи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що всупереч вказаних вимог законодавства позивачем не доведено ті обставини на які вони посилаються у позовній заяві, як на підставу своїх вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Outcome: dismissed