Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідач, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], а також виселення останнього з квартири в разі звернення на неї стягнення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями по кредитному договору, кредитором по якому в подальшому став позивач і враховуючи те, що останній кредитні зобов'язання не виконує, утворилась заборгованість, у зв'язку із чим у позивача виникло право задовольнити свої вимоги забезпечені майном відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на незаконність та необґрунтованість останніх. Представники пояснили, що позивач не може бути належним стягувачем за вказаним кредитним договором, оскільки при укладені договорів факторингу було допущено ряд порушень. Так, боржника був повідомлений про те що первісний кредитор відступив право вимоги за кредитним договором новому кредитору лише 07.05.2013 року, тоді як договір був укладений 28.11.2012 року та в день отримання повідомлення від банку, вказаного вище, отримав і повідомлення від позивача про усунення порушень та добровільне виселення, що не дало змоги відповідачу виконувати свої зобов'язання по сплаті кредиту, оскільки в даних повідомленнях був відсутній розрахунковий рахунок. [PERSON] зазначила, що відповідач вжив всіх заходів для того, щоб з'ясувати місце знаходження нового кредитора, а тому вважає, що саме з вини позивача була допущена прострочка виконання зобов'язань, у зв'язку з чим позивач не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача. Також позивач, на думку представників відповідача, не має права працювати із кредитними зобов'язаннями у валюті. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30.09.2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та відповідач уклали кредитний договір № 2615/0908/71-085, з подальшим внесення змін та доповнень /а.с.25-27/. Відповідно до умов якого, банк зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 170000,00 доларів США, а останній зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету" Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за умовами кредитного договору, банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов кредитного договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов'язаний сплатити кредитору неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 170000,00 доларів США. Проте відповідач, неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, відповідно до графіку не повертав тіло кредиту та не сплачував проценти, внаслідок чого утворилась заборгованість, а також нараховані штрафні санкції /а.с. 41-42/. Відповідно до п. 3.8 кредитного договору від 30.09.2008р., сторони за взаємною згодою домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника щодо строку виконання позичальником зобов'язань за цим договором та відповідних прав банку вимагати від позичальника виконання зобов'язань за цим договором при настанні наступних обставин: якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п.3.3 та/або при невиконанні зобов'язань позичальника, передбачених п. 5.1.7 та /або 5.1.10 та/або 5.1.11 цього договору та/або у випадках незгоди позичальника укласти додаткову угоду до цього договору при настанні обставин п. 9.2. Відповідно до п. 3.9 кредитного договору від 30.09.2008р, при порушенні умов, передбачених п. 5.1.8 договору та/або у випадках, в яких чинним законодавством передбачено право дострокової вимоги виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою та/або, якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені у п. 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому цим договором. Відповідно до п. 3.10 кредитного договору від 30.09.2008р, у випадку порушення умов п. 3.8, 3.9 та/або 6.1.2 договору, умов іпотечного договору, вимога про виконання порушеного зобов'язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання. Відповідно до п. 5.1.5 кредитного договору від 30.09.2008р., при настанні подій, зазначених у п. 3.8, 3.9 договору, позичальник зобов'язаний погасити заборгованість за кредитом, сплати процентів та комісії у повному обсязі, а також сплатити пеню та штрафи, передбачені цим договором. Відповідно до п. 5.1.9 кредитного договору від 30.09.2008р., позичальник і члени його родини, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру), зобов'язується звільнити об'єкт нерухомості протягом одного місяця з дня отримання вимоги банку про звільнення. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, ВАТ «Сведбанк» та відповідач, уклали іпотечний договір № 2615/0908/71-085-Z-85 від 30.09.2008 року /а.с. 35-36/, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 97,50 кв.м, під номером [ADDRESS]. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 1102358,00 грн. Відповідно до умов іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником основного зобов'язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору, у інших випадках, передбачених законодавством. У разі порушення боржником основного кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання за кредитним договором та/або зобов'язань, передбачених іпотечним договором, у тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення і предмет іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договором про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання яким вважатиметься застереження, що міститься у п.п. 12.3, 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору або на підставі окремого договору, який може бути укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнив забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особам права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимого іпотекодержателя лише у разі його /її виникнення та реєстрації до моменту держави реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольни свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Частиною 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводити добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жилі приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити йог протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Громадянам, відповідно до Житлового кодексу УРСР, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30 березня 2012 року, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне. Згідно з ч. 4 ст. 9 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за умов якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. 28.11.2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс», укладено договір факторингу /а.с. 11-22/. Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору, банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком факторингу прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ним права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржником процентів, комісії, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу /а.с. 23/. Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору, клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Таким чином, внаслідок укладення вказаних договорів факторингу відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором від 30.09.2008 року № 2615/0908/71-085 позичальником згідно якого є [PERSON] /а.с. 24/. Відповідач продовжує неналежним чином виконувати взяті на себе зобов'язання, не повертає тіло кредиту та не сплачує проценти, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 01.03.2013 р. утворилась заборгованість яка становить: за кредитом - 159651,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1276090,44 грн., по відсотках - 69995,35 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 559472,83 грн., пеня - 57672,66 доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає -460977,57 грн., а всього - 287 319,01 доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 2296540,84 грн. /а.с. 41-42/. Відповідно до п. 2.5 договору факторингу від 28.11.2012 року, фактор зобов'язується надіслати письмові повідомлення боржникам про відступлення клієнтом фактору права вимоги заборгованості, підготовлені за формою, встановленою в додатку №3 до цього договору. Відповідно до 2.6 договору факторингу, наступне відступлення (або будь-яке інше відчуження, в т.ч. передача в заставу) фактором прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому, так і будь-якої її частини) будь-яким третім особам допускається на розсуд фактора без необхідності отримання будь-якої згоди клієнта чи третіх осіб. 14.12.2012 року представниками ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» на адресу відповідача було направлено повідомлення про відступлення, відповідно до якого останньому було повідомлено про укладення договору факторингу від 28.11.2012 року та проінформовано про заборгованість за кредитним договором. Також у повідомлені містились реквізити для належного виконання зобов'язання по кредитному договору /а.с. 189-190/. Також було надіслано розрахунково-касовий документ, по якому боржник погашає кредит /а.с. 191/. Проте відповідачем не було взято до уваги вказане повідомлення внаслідок чого останній не виконував зобов'язання по кредитному договору належним чином. Таким чином позивач виконав вимоги, передбачені договором. Отже, наявність письмового повідомлення від попередніх кредиторів про відступлення права вимоги до нового кредитора є підставою для виконання боржником обов'язку на користь нового кредитора згідно ч. 2 ст. 1082 ЦК України. В судовому засіданні не встановлено, що договори факторингу були укладені з порушенням вимог чинного законодавства або права по них не були фактично передані. Також не знайшли свого підтвердження і доводи представників відповідача про те, що останнього не було належним чином повідомлено про заміну кредиторів у зобов'язанні. В матеріалах справи міститься повідомлення АТ «Сведбанк» відповідача про ліквідацію своєї регіональної мережі /а.с. 71/. На дане повідомлення банку, представником відповідача було направлено звернення про надання інформації щодо кредитного договору відповідача /а.с. 72/, хоча останні вже були проінформовані про відступлення права вимоги за договором факторингу іншому кредитору листом останнього від 14.12.2012 року. На дане звернення керівництвом АТ «Сведбанк» була надана відповідь про укладення договору факторингу від 28.11.2012 року та відступ прав вимоги за кредитним договором, а також додатково зазначені адреса та телефони для зверненням для більш детальної інформації /а.с. 74/. Зважаючи на вищевикладене, вбачається, що відповідач був обізнаний із заміною кредитора і мав можливість виконувати взяті на себе зобов'язання. Відповідно до п. 1.3. договору про передачу прав за договором застави від 28.11.2012 року /а.с.164-166/, сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується іпотекодержатель у зобов'язаннях, що виникли на підставі іпотечних договорів, вважається такою, що відбулася, а права вимоги за іпотечними договорами вважаються переданими новому іпотекодержателю з моменту набуття чинності цим договором. З моменту набуття чинності цим договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов'язання іпотекодержателя як сторони, що іменується іпотекодержатель у зобов'язаннях, які виникли на підставі іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором. Таким чином, позивач набув права іпотекодержателя за договором іпотеки № 2615/0908/71-085-Z-85 від 30.09.2008 року. Позивачем, неодноразово направлялись листи відповідачу про виконання зобов'язань по договору, що підтверджується реєстрами відправлень рекомендованих листів /а.с. 192-196/, проте останнім вони були проігноровані, також останній не звертався до позивача про вирішення питання про реструктуризацію. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивачем 25.04.2013 року була направлена вимога про усунення порушень та про добровільне виселення /а.с. 76/, відповідно до якої [PERSON] було запропоновано в 30-ти денний строк достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції, а в разі невиконання вимоги добровільно звільнити житлове приміщення з обов'язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку, відповідно до п. 5.1.9 кредитного договору. На виконання умов кредитного та іпотечного договорів, відповідачу було направлено вимогу /а.с.44/, а саме повідомлення про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки але на час подання позовної заяви вимога не виконана. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є законними та обґрунтованими, оскільки відповідачем не виконувалися умови кредитного договору, проте з боку попередніх кредиторів, а також нового кредитора, а саме позивача всі вимоги договорів та чинного законодавства були виконані, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. З договору іпотеки вбачається, що останній не містить початкову ціну продажу предмета іпотеки, а тому така ціна підлягає встановленню на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Разом з тим, суд вважає вимогу про зняття з реєстраційного обліку такою, що задоволенню не підлягає, оскільки в суду немає підстав вважати, що вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку може бути незадоволеною органом, що здійснює відповідну реєстрацію. Крім того, суд не може перебирати на себе повноваження відповідного органу та здійснювати реєстрацію або зняття з реєстрації у житлових приміщеннях, зокрема така вимога не відповідає ст. 16 ЦК України. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що представниками відповідача на стадії доповнень було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі внаслідок звернення до суду з позовом щодо оспорювання вище вказаних договорів факторингу, проте судом було відмовлено у зазначеному клопотанні, оскільки предмет спору за новим позовом був предметом доказування у даному судовому процесі, як обставини які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, підстави для зупинення провадження у даній справі судом не вбачалися. Також, суд вважає за необхідне звернути уваги на те, що представниками відповідача зазначалося, що відповіді та листування вони вели не з позивачем а з банківською установою ПАТ «Альфо Банк», що викликало сумніви з приводу належності прав та обов'язків позивача як кредитора. Проте, такі доводи суд вважає неспроможними, оскільки такі повноваження надавати відповідь були дані позивачем, як особі яка здійсню фінансове обслуговування позивача, що не заборонено чинним законодавством. На підставі викладеного та

Outcome: partial