Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та вселити її у цю квартиру. Вимоги мотивує тим, що розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 05.02.2004 року № 92 вона була призначена піклувальником відповідачки [PERSON], яка на той час була неповнолітньою, оскільки її батьки померли і відповідачка залишилась сиротою. На підставі даного розпорядження вона була зареєстрована у квартирі за адресою [ADDRESS], яка є двокімнатною. Власником особового рахунку на той час була [PERSON] - мачуха відповідачки [PERSON] і її племінниця, яка тоді була хворою людиною. Після досягнення [PERSON] повноліття вона 26 жовтня 2006 р. знялася з реєстраційного обліку, але продовжувала проживати з відповідачкою та племінницею. 23 листопада 2006 року вона, згідно поданої неї заяви до начальника ЖЕК № 417 Дніпровського району м. Києва, повторно була зареєстрована у спірній квартирі за письмовою згодою власника особового рахунку - [PERSON]. Згоду на її реєстрацію також надала і відповідачка на заяві для реєстрації за місцем проживання від 22.11.2006 р. Вони проживали однією сім»єю, вели сумісне господарство з 1995 року, всі витрати по утриманню житла несла вона особисто, 7 років оплачувала за житлово-комунальні послуги, телефони, виконувала всі обов»язки, що виплавають з договору найму жилого приміщення, постійно надавала матеріальну та моральну підтримку як своїй хворій племінниці [PERSON], так і відповідачці [PERSON], турбувалась за них, на що потратила всі свої заощадження. Між ними були добрі сімейні стосунки, вони визнавали за нею право користування даною квартирою. У грудні 2006 року від тяжкої хвороби померла її племінниця [PERSON], яку вона поховала, після чого вона продовжувала проживати разом з відповідачкою. Проте після смерті [PERSON] стосунки з відповідачкою погіршились, остання стала виганяти її з квартири, а потім сама отримала іншу квартиру і переїхала тули на постійне місце проживання. В подальшому відповідачка звернулась до суду про її виселення, тоді вона подавала зустрічний позов про визнання відповідачки втратившою право на користування житловим приміщенням. Рішенням Дніпровського суду м. Києва їм обом було відмовлено у задоволенні позовів. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2009 року вона було виселена зі спірної квартири. В рішенні суду апеляційної інстанції вказано про те, що на її реєстацію була письмова згода лише [PERSON], однак не була отримана згода від [PERSON], що не відповідає дійсності, так як на підтвердження цього на даний час вона має таку заяву. 15 червня 2013 року вона дізналась про те, що існує постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.08.2010 р. про зобов»язання зняти її з реєстраційного обліку, про засідання суду її не повідомляли. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позов та обставини викладені у заяві. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що згоди на реєстрацію позивачки у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не надавала та у визначеному законом порядку це не оформлено, оскільки дописка на заяві, яку подавала позивачка до ЖРЕО № 417 про її прописку, не є належним документом до паспортного столу за встановленою формою, крім того, підпис [PERSON] за цій заяві ніким не посвідчений; також доводи позивачки щодо набуття нею права на користування спірним житловим приміщенням за письмовою згодою всіх членів сім»ї суперечать обставинам, які вже встановлені з цього приводу рішенням Апеляційного суду м. Києва. Також просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмету спору, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», представник якого в судове засідання не з»явився, суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки [PERSON] та представника відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Ордер № 73483 серії Б, на житлове приміщення житловою площею 29,1 кв.м., що складається з двох кімнат за адресою [ADDRESS] був виданий Дарницькою районною державною адміністрацією м. Києва на підставі розпорядження представника Президента в Дарницькому районі від 18.10.1993 р. № 493 ім"я [PERSON] та членів його сім»ї: дружину [PERSON], доньку [PERSON], чоловіка доньки [PERSON], доньку [PERSON] та онуку [PERSON]. Як вбачається із довідки ЖРЕО № 417 ТОВ «Україна житло-сервіс» від 20.05.2009 року № 86, власником особового рахунку квартири [ADDRESS] був [PERSON], після його смерті [INFO] стала [PERSON], яка померла [INFO], особистий рахунок на теперішній час на членів сім»ї не переведений. Згідно витягу з наказу № 383 від 18.06.2013 р. КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва наказано начальнику ЖРЕО-417 перевести особовий рахунок та укласти договір найму двокімнатної квартири [ADDRESS] з гр. [PERSON] у зв»язку зі смертю квартиронаймача - [PERSON]. Відповідно до довідки по формі № 3, виданої ЖРЕО-417 від 06.12.2013 р. № 2499, квартира [ADDRESS] не приватизована, у ній зареєстрована одна відповідачка [PERSON] з 1993 р. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації «Про призначення опіки та піклування над неповнолітніми дітьми» від 05.02.2004 року № 92 позивачку [PERSON] було призначено піклувальником над неповнолітньою [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [ADDRESS] у зв»язку з тим, що мати [PERSON] та батько [PERSON] померли (а.с. 10). Згідно довідки ЖРЕО № 417 від 18.07.2007 р., у спірному житловому приміщенні позивачка, як опікун була зареєстрована з 12.02.2004 року по 26.10.2006 року, вдруге бала зареєстрована з 23.11.2006 р., що також підтверджується записами в оглянутому судом паспорті [PERSON] (а.с. 14). Згідно ст. ст. 64, 65 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім"ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім"ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім"ї права користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з"ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім"ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім"ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім"ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що на її реєстрацію у спірній квартирі надавалась письмова згода [PERSON], що підтверджується записом на заяві, яку позивачка подавала до начальника ЖРЕО-417 Дніпровського району м. Києва від 21.11.2006 року з проханням надання дозволу на прописку (а.с. 11). Однак питання щодо надання дозволу на проживання [PERSON] мешканцями спірної квартири, якими були відповідачка [PERSON] та [PERSON], права користування житлом в указаний період та реєстрації в ньому позивачки на підставі заяви від 22.11.2006 року для реєстрації за місцем проживання вже були предметом спору та розгляду судами. Так, [PERSON] зверталась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], третя особа Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення. [PERSON] подавала зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2009 року у задоволені зазначених позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] було відмовлено (а.с. 16-20). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2009 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2009 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення скасоване і ухвалене нове, яким позов [PERSON] задоволено, виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла (а.с. 21-22). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2009 року встановлено, що відповідно заяви [PERSON] на реєстрацію за місцем проживання, поданої 22.11.2006 року до Дніпровського ВРГІРФО, підставою для вселення і проживання її було «поновлення реєстрації» за згодою підопічної, при цьому не була отримана згода [PERSON], яка також була зареєстрована і проживала за спірною адресою, тому підстав для вселення у квартиру [ADDRESS] не існувало. Вищевказане рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2009 року є чинним. Як пояснила в судовому засіданні сама позивачка, рішення апеляційної інстанції постановлювалось за її участі, на підставі цього рішення суду державним виконавцем її виселено зі спірної квартири 19 березня 2010 року, про що був складений акт про виселення. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За викладених обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed