Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 29.06.2006 року був укладений кредитний договір № K3S0AK02154683. Вважає, що банк при укладанні договору порушив законодавство України, оскільки кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає вимогам законодавству, його інтересам та волі. Крім того, вважає, що банк на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» ввів позивача в оману щодо умов вказаного кредитного договору. Просив визнати кредитний договір № K3S0AK02154683 від 29.06.2006 року недійсним. В судове засідання представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи пиоводити за її відсутності. Представник відповідача за довіреністю Кааркоця О.Р. надав до суду заяву про застосування строкупозовної давності, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з усіма його правами та обов'язками. 29.06.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № K3S0AK02154683, згідно умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти на купівлю автомобілю марки "PEUGEOT" 470, 2006 року випуску н/з [NUMBER] кредит в сумі 27538 доларів США зі сплатою 0,88 відсотків річнихза місяць на суму заборгованості по Кредиту у вигляді енпоновлювальної кредитної лінії, з кінцевим терміном повернення до 28.06..2013 року. Зобов'язання [PERSON] за вказаним договором було забезпечено заставою, згідно якої автомобіль "PEUGEOT" 470, 2006 року випуску н/з [NUMBER]був переданий банку у заставу. [PERSON] поводив виплати банку по кредиту згідно з кредитним договором та графіком погашення боргу. Втім, на даний час позивач припинив виплати за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14.04.2011 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 25 770,86 доларів США. Позивач просить суд визнати кредитний договір недійсним посилаючись на те, що банк порушив законодавство Україні, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ввів позивача в оману, не роз'яснивши йому кредитні умови, що на думку позивача є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Втім, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними " правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом достовірно встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір, згідно умов якого позивач отримав у кредит на купівлю автомобілю грошові кошти, які були згідно умов договору перераховані на відповідний рахунок автосалону, у якому позивач придбав автомобіль. Зобов'язання за вказаним договором певний час виконувались позивачем, тобто фактично грошові кошти за кредитом [PERSON] повертав відповідачу та сплачував відсотки по ньому. Також [PERSON] значний період часу не вважав укладений спірний договір недійсним та не звертався до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Посилання позивача на те, що відповідач ввів його в оману стосовно умов кредитного договору, є на думку суду необґрунтованими. Так, при підписанні спірного договору, позивач, будучи дієздатною особою, погодився на усі умови договору, які чітко визначені у ньому і своїм підписом посвідчив свою згоду на їх виконання. Крім того в судовому засіданні представник позивача взагалі не представив суду належних та допустимих доказів наявності в діях банку під час укладання спірного договору ознак обману позивача. Крім того, погодження умов договору відповідають положенням ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Одже, при укладенні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення. У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсними договору лише через сім років після його укладення і лише після того, як рішенням ІРішенням Апеляційного суду Київської області від 14.04.2011 року з нього була стягнута заборгованість за вказаним договором та було відмовлено в задоволенні його зустрічних позивних вимог про визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного договору відповідач порушив вимоги чинного законодавства України, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно заяви від 31.12.2013 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просив застосувати строк позовної давності за зустрічною позовною заявою. [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору тільки 19.08.2013 року, тобто зі спливом трьох років. Позивачем не було надано доказів поважності причини пропущення позовної давності. За таких обставин, в задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійсним та зобов"язання вчинення певних дій необхідно відмовити. На підставі ст. ст. 203,215,230,257,526,530,536,627,628,1054 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed