Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

05.11.2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] особи – підприємця [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 07.09.2010 року між ним та відповідачем укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 350 000 грн. 00 коп., які відповідач зобов’язався повернути в строк до 07.09.2011 року. Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення суми боргу, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 350 000 грн. 00 коп., а також вирішити питання щодо повернення понесених судових витрат. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовні заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст.174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки визнання позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Зокрема, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] особою – підприємцем [PERSON] (відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної – особи підприємця, серії ВОО № 638405 державна реєстрація проведена виконавчим комітетом Миколаївської міської ради) 07.09.2010 року в письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 350 000 грн. 00 коп. на строк до 07.09.2011 року. На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи позивачем доданий оригінал розписки, яка власноруч підписана відповідачем. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів, в тому числі й з договору позики. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов'язання. За таких обставин, з врахуванням положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, суд вважає, що відповідач зобов'язаний належним чином виконати свої зобов'язання, що виникли з відносин позики. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також належить до стягнення судові витрати (судовий збір) у розмірі 3 441 грн. 00 коп.

Outcome: approved