Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалися на те, що 02.10.1955 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після чого їх сім'я поселилася та стала проживати в будинку [ADDRESS], який був збудований батьками її чоловіка у 1944 році, складався з чотирьох кімнат та був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. В [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцями належної їй 1/2 частини домоволодіння після її смерті були: її чоловік - [PERSON], доньки - [PERSON] і [PERSON], та син - [PERSON]. Оскільки доньки [PERSON] і [PERSON] з 1962 року мешкали окремо та на частку у спадковому домоволодінні не претендували, тому фактично спадщину прийняли чоловік померлої - [PERSON] та її син - [PERSON] у рівних частках - по 1/4 частині від усього домоволодіння, оскільки на час смерті спадкодавця вони разом проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні. Таким чином, після смерті [PERSON] власниками домоволодіння стали її чоловік [PERSON] у розмірі 3/4 частки та їх син [PERSON] - у розмірі 1/4 частки. Після смерті [PERSON] між батьком та сином була досягнута домовленість про те, що 1/4 частина будинку, яку успадкував син після смерті матері, складається з тих кімнат, у яких він зі своєю сім'єю мешкав з 1955 року протягом усього часу та на теперішній час мешкають позивачі: його дружина та донька з сім'єю. У зв'язку з цим вказана частина будинку стала зазначатися у комунальних службах як квартира за [NUMBER], яка мала окремий вхід, а частина в якій мешкали батьки чоловіка [PERSON] та [PERSON] - квартирою № 2. Також для сім'ї [PERSON] батьки виділили частину землі, на якій вони побудували сарай та користувалися городом. Зі згоди [PERSON] були також розділені особисті рахунки по сплаті комунальних послуг, що підтверджується довідкою ВАТ «Дніпрогаз» за №1739/7/3-3 від 19.05.2004 р., згідно з якою за адресою: [ADDRESS] відкритий особовий рахунок за №2205 на ім'я [PERSON], та довідкою ВАТ «ЕК» Дніпрообленерго» Дніпропетровські міські електричні мережі за №1287/46 від 04.06.2004 р., відповідно до якої особовий рахунок на квартиру [NUMBER] відкритий на позивачку [PERSON], починаючи з 1982 року. Позивачка [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] сплачували всі витрати по утриманню своєї частки домоволодіння, що також є підтвердженням визнання з боку батька [PERSON] за ним права особистої власності на частку в домоволодінні. До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після [PERSON] спадкоємці: чоловік [PERSON] та син [PERSON] не зверталися та свідоцтва про право на спадщину не отримували. Таким чином, наявність окремих особових рахунків за сплату комунальних платежів та окремий вхід в належну частину домоволодіння свідчать про те, що [PERSON] визнавав за сином [PERSON] право на спадщину після смерті матері [PERSON] на частину домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого спадщину у вигляді ? частини домоволодіння [ADDRESS] прийняли дружина [PERSON] та донька [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. Після наміру оформити правовстановлюючі документи на частину домоволодіння, із даних КП ДМБТІ у квітні 2005 року позивачі вперше дізналися про те, що іще 19.12.1991 року [PERSON] подарував своєму онукові [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] в цілому, не прийнявши до уваги, що ? його частина належала його синові [PERSON] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], де він проживав разом з сім'єю з 1955 року, та яка була єдиним житлом його сім'ї. Фактично [PERSON] без відома сина розпорядився майном, яке перебувало в їх спільній частковій власності. Позивачі вважають, що [PERSON] здійснив відчуження домоволодіння в цілому [PERSON] через свою правову необізнаність та похилий вік і пов'язані з цим проблеми фізичного та морального самопочуття. В договорі дарування помилково вказано, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар домоволодіння [NUMBER] в цілому, незважаючи на те, що дарувальнику належало лише ? частини, тобто було подаровано частину домоволодіння, яка йому фактично не належала. У зв'язку з цим, на думку позивачів, договір дарування між [PERSON] та [PERSON] повинен бути визнаний частково недійсним з підстав, передбачених ст.58, 243 ЦК України (1963 р.), оскільки [PERSON] розпорядився майном, яке йому не належало, однак в договорі об'єктом дарування помилково вказано усе домоволодіння, а не ? частини, що в дійсності належали дарувальнику. Незважаючи на те, що договір дарування домоволодіння був укладений у 1991 році, [PERSON] у ньому ніколи не мешкав та не ставив питання про своє вселення. В квартирі [NUMBER] з 1955 року та по теперішній час проживає сім'я позивачів. Таким чином, фактичної передачі майна у власність обдарованому [PERSON] не відбулося, сім'я [PERSON] як проживала, так і до теперішнього часу проживає в успадкованій ним від матері частині домоволодіння. Маючи норовливий характер, який після смерті дружини зовсім зіпсувався, про факт дарування усього будинку він до відома нікого не поставив, оскільки документально оформлений на нього іще з 1944 року, тому вважаючи себе власником після смерті дружини він навіть не звертався до нотаріальної контори. КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» також помилково оформило право власності на [PERSON] в цілому на домоволодіння, хоча за законом [PERSON] належало лише 3/4 частини домоволодіння, якими він і мав право розпоряджатися. 04.11.1995 року [PERSON], діючи за довіреністю від імені [PERSON], подарував домоволодіння своїй дружині [PERSON]. Даний договір був укладений ще за життя [PERSON], який до своєї смерті у лютому 1996 року мешкав у квартирі [NUMBER] домоволодіння [ADDRESS]. Позивачі зазначають, що домоволодіння було відчужено [PERSON] іншій особі в той час, коли у ньому мешкали і [PERSON], і сім'я [PERSON]. [PERSON] в належну позивачам квартиру [NUMBER] не заходила, не оглядала, не заселялася і про зміну власника за документами позивачам нічого не було відомо. Окрім цього, технік КП «ДМБТІ» ні в 1991 році, ані в 1995 році ніяких обмірів у квартирі [NUMBER] не проводив та технічної документації не складав. Позивачі вважають, що [PERSON] подарував [PERSON] тільки належні йому 3/4 частини домоволодіння, а при видачі довідки-характеристики на домоволодіння та реєстрації права власності по договору дарування Комунальне підприємство „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" не врахувало дані обставини та помилково виготовило технічний паспорт на все домоволодіння без внесення відомостей про те, що 1/4 частина домоволодіння має окремий вхід, числиться як квартира [NUMBER] та належить іншим співвласникам. Таким чином, позивачі є спадкоємцями після смерті [PERSON] та відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.) вони вважаються такими, що фактично прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем та були зареєстровані за однією адресою, кожному з них належить в порядку спадкування за законом по 1/8 частині спірного домоволодіння. Згідно зі ст. 561 ЦК Української РСР (від 18.07.1963 р.), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто кінцевий термін на звернення та видачу свідоцтва про право на спадщину не встановлено. У 2007 році позивачам стало відомо, що 16.12.2005 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння з відповідачем [PERSON], тобто на протязі декількох років домоволодіння по [ADDRESS] відчужувалося від одного власника до іншого, хоча ніхто з них в домоволодінні ніколи не був та не проживав, свої права власника не заявляв, комунальні послуги не сплачував, особові рахунки на сплату комунальних послуг на себе не переоформляв. Спір стосовно належної позивачам частини будинку розглядається в АНД суді з 2006 року, оскільки в 2005 році їм стало відомо про існування вищезазначених договорів про відчуження в цілому домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Через юридичну необізнаність та неправильне трактування позовних вимог їхніми представниками, невірно були викладені підстави позову та їх вимоги, у зв'язку з чим позивачі вважають, що строк позовної давності вони не пропустили та мають право на захист своїх прав та інтересів у суді. Посилаючись на дані обставини, позивачі просили суд: визнати домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та його дружини [PERSON]; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], померлої у [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої у [INFO]; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати частково недійсним договір дарування від 19.12.1991 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською 3.Д. за реєстровим № 1-1717, в частині дарування 1/4 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожною на 1/8 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; та витребувати з незаконного володіння [PERSON] ? частину домоволодіння [ADDRESS], що складає квартиру [NUMBER] в житловому будинку А-1, на користь [PERSON] та [PERSON]. Позивачі та їх представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував та зазначив, що [PERSON] до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] не звертався ні у встановлений законом строк, ні після його спливу. Оскільки між [PERSON] та його сином [PERSON] склалися неприязні стосунки, то 19 грудня 1991 року дід [PERSON] вирішив подарувати домоволодіння своєму онуку [PERSON]. З 1989 по 1996 рік відповідач фактично проживав разом зі своїм дідом у спірному домоволодінні та був зареєстрованим за даною адресою до 2004 року. Про даний факт укладання договору дарування [PERSON] повідомляв свого сина [PERSON] та його дружину [PERSON], проти чого вони не заперечували, укладений договір дарування в судовому порядку вони не оскаржували. Таким чином, [PERSON] ні після смерті матері, ні після смерті батька протягом 9 років (з 1987 по 1996 роки) не здійснив жодної з дій, які б свідчили про його намір прийняти та зареєструвати за собою спадщину. Більше того, він погодився з рішенням свого батька [PERSON] про передачу права власності на домоволодіння в цілому своєму онуку [PERSON], оскільки за життя протягом 5 років не оскаржував його. Як наслідок, і [PERSON] і [PERSON] не мають права на спадщину після померлого [PERSON] з причини відсутності спадкового майна. Розуміючи неможливість спільного проживання в одному домоволодінні з родиною свого дядька [PERSON] та його дружини позивачки [PERSON], [PERSON], узгодивши свої дії з дідом [PERSON], 04.11.1995 року подарував домоволодіння [ADDRESS] [PERSON]. Після укладання цього договору відповідач особисто представив [PERSON] усім мешканцям будинку [NUMBER], в тому числі [PERSON] та його дружині [PERSON], як нового власника домоволодіння. Таким чином, з початку 1996 року [PERSON] та [PERSON] було достовірно відомо про те, що новим власником домоволодіння є [PERSON], проти цього договору дарування вони також не заперечували та в судовому порядку його не оскаржували. Лише після того, як [PERSON] стала остаточно наполягати на виселенні [PERSON] та [PERSON] з домоволодіння, вони у 2005 році вирішили звернутися за юридичною допомогою та отримали з КП ДМБТІ всі необхідні копії документів про перехід права власності на домоволодіння [ADDRESS] з 1991 по 2005 роки. У 2005 році [PERSON] через сімейні обставини та зміну місця проживання уклала договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] з [PERSON], який через деякий час також поставив питання про виселення у судовому порядку [PERSON] та [PERSON] з належного йому на праві власності домоволодіння через неможливість мирного вирішення питання про користування ним. Зважаючи на те, що позивачі лише у 2012 році звернулися до суду з даною позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування, а згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тому позов не підлягає розгляду та задоволенню. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував та суду пояснив, що дане домоволодіння перейшло відповідачу у власність на законних підставах, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.12.2005 року, який позивачами не оспорюється, у зв'язку з чим він є добросовісним набувачем. На час укладання договору домоволодіння в спорі чи під забороною не перебувало, тому підстави для витребування у нього частини домоволодіння відсутні. Представник третьої особи [PERSON] позов не визнав, вважає вимоги безпідставними та необґрунтованими. Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі та постановити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивачів, представників сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] було збудоване подружжям [PERSON] та [PERSON], які перебували в шлюбі з 09.11.1928 року, що підтверджується архівною довідкою (а.с.89). Свідоцтво про право особистої власності на будівлю було видане житловим управлінням Дніпропетровського відділу комунального господарства 29.08.1958 року на ім'я [PERSON]. Згідно зі ст.125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР 1926 р., майно, придбане подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу вважається належним їм обом на засадах загальної власності. Таким чином, суд вважає визнати домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] належала ? частина даного домоволодіння. 02.10.1955 року їх син [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.23). Як доведено в суді, їх сім'я поселилася та стала проживати в будинку [ADDRESS], який на той час складався з чотирьох кімнат. [INFO] померла [PERSON] (в довідці про смерть по-батькові значиться як [PERSON], а.с.55). Спадкоємцями першої черги за законом належної їй 1/2 частини домоволодіння були її чоловік [PERSON] та син - [PERSON], які фактично прийняли спадщину в рівних частках - по 1/4 частині від усього домоволодіння, так як на день смерті спадкодавця вони проживали разом та були зареєстровані у спірному домоволодінні. До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після [PERSON] спадкоємці [PERSON] та [PERSON] не зверталися та свідоцтва про право на спадщину не отримували, що підтверджується відповіддю Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.61). Згідно зі ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції [INFO]), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи викладене, суд вважає задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла [INFO], та визнання за [PERSON] права власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], яка померла [INFO]. Таким чином, після смерті [PERSON] власниками домоволодіння стали її чоловік [PERSON] у розмірі 3/4 частини (1/2 частина в спільному майні подружжя + 1/4 частина в порядку спадкування після дружини) та її син [PERSON] - у розмірі 1/4 частини. На той час 1/4 частина будинку, яку успадкував [PERSON] після смерті матері, умовно складалася з тих кімнат, в яких він зі своєю сім'єю мешкав з 1955 року та робив прибудови, цю ж частину будинку займає на теперішній час його сім'я - дружина [PERSON] та донька [PERSON], які є позивачами по даній справі, що також знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи. Ця частина будинку для проживання була виділена батьками для сім'ї сина [PERSON] та мала окремий вхід, у комунальних службах зазначалася як квартира за [NUMBER], а частина, в якій мешкали батьки - квартира [NUMBER]. Також сім'ї [PERSON] батьки виділили частину землі, на якій вони побудували сарай та користувалися городом, що підтвердили в судовому засіданні свідки. В той період часу були також розділені особові рахунки по сплаті комунальних послуг, що підтверджується довідкою ВАТ «Дніпрогаз» за № 1739/7/3-3 від 19.05.2004 р., згідно якої за адресою: [ADDRESS] відкритий особовий рахунок за №2205 на ім'я [PERSON], та довідкою ВАТ «ЕК» Дніпрообленерго» Дніпропетровські міські електричні мережі за № 1287/46 від 04.06.2004 р. відповідно до якої особовий рахунок на квартиру [NUMBER] відкритий на позивачку [PERSON], починаючи з 1982 року. Як вбачається з договору від 20.10.1966 року, укладеного між начальником виробничо-експлуатаційної контори управління газового господарства [PERSON] та [PERSON] на обслуговування внутрішнього газового обладнання в [ADDRESS], уже станом на 1966 рік будинок мав окремий вхід та [PERSON] укладав окремі договори на своє ім'я (а.с.26). Наявність окремих особових рахунків за сплату комунальних платежів та облаштований окремий вхід в займану сім'єю сина частину домоволодіння, на думку суду свідчать про те, що батько [PERSON] ніколи не оспорював право сина [PERSON] на спадщину після смерті матері [PERSON] на частину домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON], із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори ніхто не звертався. В даному домоволодінні в квартирі [NUMBER] залишилися проживати його син [PERSON] разом з сім'єю, а квартира [NUMBER], де до смерті проживали [PERSON] та [PERSON], була зачинена. [INFO] помер [PERSON], після його смерті спадщину у вигляді ? частини домоволодіння [ADDRESS] прийняли дружина [PERSON] та донька [PERSON], відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції [INFO]) шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті та були зареєстровані, що підтверджується записами в домовій книзі та відмітками в паспортах позивачів. Родині відносини між [PERSON] та його донькою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження від 01.06.[INFO], актовий запис [NUMBER], та свідоцтвом про шлюб [PERSON] з [PERSON] від 23.06.1984 року, актовий запис №513, після якого [PERSON] взяла прізвище чоловіка «[PERSON]». Таким чином, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], який помер [INFO]. 19.12.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д., за реєстром №1-1717 (а.с.86-88). 04.11.1995 року між [PERSON], який діяв за довіреністю від імені [PERSON], та [PERSON] було також укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS], в цілому, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., за реєстром №3883 (а.с.83-84). 16.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], в цілому, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., за реєстром №8367 (а.с.79-80). Під час та після укладання договору дарування від 19.12.1991 року сім'я [PERSON] проживала у квартирі [NUMBER] домоволодіння [NUMBER] та до дня його смерті нікуди не виселялася. Незважаючи на юридичне переоформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння в цілому, при укладанні даного договору були порушені вимоги ст.243 ЦК України (в редакції [INFO]), яка передбачає, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність; договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Як встановлено в суді, передача майна обдарованому [PERSON] з боку дарувальника [PERSON] частини домоволодіння, в якій проживала сім'я [PERSON], так і не відбулася. На думку суду, відчуження [PERSON] частини домоволодіння [ADDRESS], яка фактично належала в порядку спадкування [PERSON], відбулося без наміру створити юридичні наслідки, тому даний договір дарування є частково недійсним з підстав, передбачених ст.58 ЦК України (в редакції [INFO]). На підставі викладеного, суд вважає визнати частково недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19.12.1991 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д., зареєстровано в реєстрі 1-1717, в частині дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS]. Оскільки 1/4 частина домоволодіння успадкована [PERSON] після смерті матері [PERSON], та в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт прийняття спадщини позивачами після смерті [PERSON], тому суд вважає визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/8 частині домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO]. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Суд вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу [PERSON] міг та повинен був знати про проживання в спірному домоволодіння сім'ї позивачів, які були там зареєстровані та постійно проживали, дана частина домоволодіння виділена, має окремий вхід та є їх єдиним житлом: позивачки [PERSON] - з 1955 року, а [PERSON] - з моменту народження [INFO], про що свідчить запис в домовій книзі, в якій також значиться запис і про реєстрацію 13.10.2006 року за даною адресою [PERSON]. Ця обставина ставить під сумнів його добросовісність як набувача майна та згідно з вимогами ст.12 ЦК України є підставою для спростування його стверджень. До посилань [PERSON] на те, що при укладанні договорів дарування від 19.12.1991 року та 16.12.2005 року сім'я [PERSON] була повідомлена про їх укладання та він особисто представив їм нового власника [PERSON], суд ставиться критично, оскільки будь-яких доказів цьому не надано. Окрім цього, дані ствердження суперечать і вимогам ст.47 Конституції України, яка передбачає право кожного громадянина на житло, яке у позивачів є єдиним і у разі порушення цього права вони безумовно його б захищали. Ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.ст. 387, 1212 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Суд вважає, що [PERSON] не мав права передавати безоплатно [PERSON] у власність належну його синові [PERSON] ? частину домоволодіння, тому позовні вимоги в частині витребування цієї частки у [PERSON] також підлягають задоволенню. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка є рідною донькою [PERSON] та сестрою [PERSON], підтверджують усі висновки суду, свідчать про законність проживання позивачів у спірному домоволодінні і користування ним, а також доводять підстави для задоволення позовних вимог. Суд звертає увагу на те, що в архівній довідці про реєстрацію шлюбу дружина [PERSON] значиться як [PERSON], а в довідці про смерть вона по-батькові значиться як [PERSON], однак сторони не спростовували того факту, що зазначена в позовній заяві [PERSON], є «[PERSON]», як зазначено саме в довідці про її смерть (а.с.55).

Outcome: approved