Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути кошти з відповідача у розмірі 3 989 358,30грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач надав відповідачу у борг грошові кошти, на підтвердження якого відповідач передав позивачу розписки: від 28.04.2011 року на суму 45 000,00 дол. США; від 05.07.2011 року на суму 30 000,00 дол. США; від 20.08.2011 року на суму 94 700,00 дол. США; від 09.09.2011 року на суму 103 000,00 дол. США. Отже позивач у відповідності ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України просить стягнути відповідача заборгованість та 3% річних від прострочення заборгованості у розмірі 3 989 358,30грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі з підстав, що зазначенні в ньому. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день та час слухання справи, також через оголошення у пресі, заяви про розгляд справи у його відсутність на адресу суду не надходило, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по сутті, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідачем надано розписки позивачу на протязі 2011 року, а саме: 18.04.2011 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач взяв у борг у позивача суму 45 000,00дол. США та зобов'язується повернути борг до 01.05.2011 року; 05.07.2011 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач взяв у позивача у борг суму 30 000 дол. США та зобов'язується повернути борг на протязі тижня і виплатити 7% від суми боргу за кожний прострочений тиждень; 20.08.2011 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач взяв у позивача у борг для купівлі автомобіля в сумі 94 700 дол. США та зобов'язується 23.08.2011 року представити автомобіль чи повернути борг; 09.09.2011 року зі змісту якої вбачається, що відповідач зобов'язується повернути позивачу борг у сумі 103 000 дол. США до 13.09.2011 року. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, прийнятою за наслідками розгляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що виникли між сторонами, викладених у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, які згідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, якою визначено форму договору позики, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи вище зазначені норми матеріального права, у відносинах між фізичними особами позичальник під час отримання речей або грошових коштів від позичальника видає останньому розписку про отримання визначеної кількості майна або грошей. В розписці також вказуються термін повернення грошей або речей позикодавцю, а також відсоток за користування одержаними коштами. Розписка не замінює сам договір позики і не є письмовою формою договору позики. Однак розписка є важливим документом, який може підтвердити існування договору позики, розмір фактично одержаних майна або грошей, а також розмір плати за користування позикою. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, жодних доказів того, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі зазначених в розписках від 28.04.2011 року, від 05.07.2011 року, від 20.08.2011 року, від 09.09.2011 року не надано, крім того відповідач у судове засідання не з'явився та не підтвердив факт отримання грошових коштів у позивача. Таким чином суд позбавлений можливості встановити факт укладання договору позики між сторонами по справі, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу про факт отримання відповідачем зазначеної у позові суми, за умов відсутності письмового договору, потребує доказуванню. Судом вжито заходів з метою реалізації зазначеного принципу у судовому засіданні. Однак, у судовому засіданні доводи позивача висловлені за для задоволення заявлених ним позовних вимог не знайшли свого підтвердження, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивача про стягнення коштів із відповідача задоволенню не підлягають, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed