Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.102013 року звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить поновити їй строк звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів щодо визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом, визнати недійсним подану нею заяву про відмову від спадщини, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 19.01.1999 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Ю.П. і зареєстроване у реєстрі за № 38, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого у [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є одним із спадкоємців прав та обов'язків, що залишились після смерті батька [PERSON], який помер у 1966 році, коли вона ще була малою (мала 7 років). Ніхто із спадкоємців, у тому числі і її матір у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей спадщину не оформили. Такі дії були вчинені її матір'ю [PERSON] та двома сестрами [PERSON], [PERSON] лише у січні 1999 року. Майном, що залишилося після смерті батька [PERSON], була ? частина житлового будинку у [ADDRESS]. Під час оформлення спадщини відповідачами у рівних частинах на спірне майно вона не була присутньою у нотаріальній конторі і від своєї частки у спадковому майні не відмовлялася, але пригадує, що підписувала заяву про відмову від своєї частки у такому. Пригадати ті події достовірно вона не може, так як у той час у неї відбувалось загострення хвороби і вона перебувала у лікарні. Стверджує, що заява про відмову від спадщини і спірне свідоцтво про право на спадщину, що було видане на ім'я відповідачів, є незаконними, так як свій підпис на вказаній заяві вона поставила, не усвідомлюючи значення своїх дій і не маючи змоги керувати ними у силу своєї психічної хвороби. Відтак, відповідачі, на її думку, заволоділи спірним майном, скориставшись її безпорадним станом. Враховуючи, що таке істотно порушує її права та інтереси, як одного із спадкоємців першої черги за законом після смерті батька, а відповідачі самостійно відмовляються повернути належну їй частку у спадковому майні, вона була змушена звертатися до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила поновити їй строк звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, оскільки такий пропущений з поважних причин, а сам позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 3-5). У судовому засіданні надала пояснення, аналогічні наведеним у позові. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], який також являється і представником відповідача [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі з тих підстав, що позивач не вправі звертатися до суду із вимогою про визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом, а також визнання за нею права на ? частину домоволодіння у порядку спадкування за законом, так як відсутні будь-які докази на підтвердження порушення її прав та інтересів, як спадкоємця. Так, позивач після смерті батька у 1966 році та після того, коли стала повнолітньою, ніколи не виявляла бажання оформити право на свою частку у спадковому майні, жодних дій для цього до цього часу не вчиняла. Це ж було і у 1999 році, коли вона добровільно, без будь-якого тиску висловила бажання відмовитись від спадщини, підписала з цього приводу відповідну заяву. Вказують, що позивач у силу свого хворобливого стану ніколи не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною і їй не призначався опікун чи піклувальник. Не являється вона такою і у даний час, а інвалідність третьої групи загального захворювання оформила лише нещодавно. Вона завжди усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, у тому числі і під час оформлення ними права на свою частку у спадковому майні після смерті батька у 1999 році. З огляду на вказане, просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі з підстав, аналогічних наведеним представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокатом [PERSON]. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Сколівська державна нотаріальна контора Львівської області явку компетентного представника у судове засідання не забезпечила, однак подала на адресу суду клопотання вх. № 5388 від 27.11.2013 року (а. с. 31), в якому просила суд проводити розгляд справи у відсутності такого за наявними у матеріалах справи доказами. При вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, що з'явились у судове засідання, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позивачу слід поновити строк звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України для захисту цивільного права або інтересу встановлюється позовна давність. Відповідно до ст. ст. 257 та 258 вказаного Кодексу встановлюється загальна та спеціальна позовна давність. До вимог про захист права, з якими звернулася позивач [PERSON], застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, оскільки така вимога не входить у чітко визначений перелік вимог, до яких застосовується спеціальна позовна давність. Перебіг позовної давності у відповідності до ч. 1 ст. 261 вказаного Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З поданої позивачем позовної заяви, а також з її пояснень у судовому засіданні встановлено, що про існування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.1999 року і про оформлення відповідачами права на частку у спадковому майні, позивачу стало відомо лише у 2013 році з усних тверджень її сестер, коли виник спір між сестрами про реальний розподіл спірного домоволодіння, що знаходиться на розгляді у суді. Тоді ж вона пригадала, що колись підписувала певні документи для нотаріуса. Зрозумівши, що вона вчинила, а також через загострення ситуації, вона була змушена самостійно звертатися до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення, а сплив такої позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 вказаного Кодексу, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні об'єктивні дані, які б конкретно вказували на день, коли позивач дізналася про порушення права та інтересу, будь-яких доказів на спростування таких тверджень учасниками процесу впродовж розгляду справи не подано, як і не подана заява відповідачами до ухвалення судом рішення про застосування позовної давності і такі у матеріалах справи відсутні, суд приходить до висновку про поважність пропуску позовної давності, а порушене право та інтерес позивача підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що батько позивача [PERSON] - [PERSON], після смерті якого вона має намір оформити частку у спадщині, помер [INFO], що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Спадщина відкрилася у цей же день, у відповідності до вимог ст. 525 ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Заповіту [PERSON] не складав. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 зазначеного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таких дій позивач [PERSON] не вчиняла, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження її вступу в управління та володіння спадковим майном суду не подала. Більше того, остання у січні 1999 року, під час оформлення спадщини на частку у спадковому майні після смерті [PERSON] відповідачами, відмовилася від такої у користь своєї матері та сестер, про що зробила відповідну заяву. Як наслідок, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19.01.1999 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Ю.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 38 (а. с. 10), спадкове майно успадкували відповідачі [PERSON] (матір позивача) та [PERSON], [PERSON] (сестри позивача) у рівних частинах. Спадковим майном, на яке видано вказане свідоцтво, складалося з ? частини житлового будинку та відповідної частини господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Твердження позивача [PERSON] про перебування її на час оформлення спадщини відповідачами після смерті [PERSON] у безпорадному стані, неусвідомленні значення своїх дій та не в змозі керувати ними, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і також не доводяться належними і допустимими доказами у розумінні вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Так, за змістом ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, а також п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Як йдеться у п. 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 вказаного Кодексу про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, як йдеться у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила ст. 225 ЦК України про недійсність правочину, на яку посилається позивач [PERSON] у свої позовній заяві з приводу вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, при якому вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Як встановлено судом, позивача [PERSON] на момент подання нею заяви про відмову від частки у спадковому майні та оформлення спадщини на таке мано відповідачами у січні 1999 року, а також і на даний час, не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною. Станом на зазначений період вона також не перебувала у такому стані, при якому вона не могла б усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла б керувати ними. Так, будь-яких доказів щодо перебування у вказаний період у медичному закладі на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні психічного розладу здоров'я позивачем не подано, а довідка лікаря-психіатра поліклінічного відділення Стрийської ЦРЛ Львівської області від 25.09.2013 року (а. с. 6), на яку посилається остання, не може служити відповідним доказом на підтвердження зазначеного стану, так як не містить конкретної інформації з приводу дат та періодів лікування. Більше того, така містить інформацію, що позивач знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра лише з 2012 року, а до того, починаючи з 1983 року періодично, по мірі необхідності, лікувалась стаціонарно у Бережницькій лікарні. Щодо призначення у справі судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану позивача [PERSON] станом на січень 1999 року, то така у справі не призначалась, оскільки з відповідним клопотанням ніхто із сторін не звертався. Посилання позивача на інвалідність третьої групи загального захворювання, як на доказ перебування у такому стані, при якому вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, також не заслуговують на увагу суду, так як з наданої нею ж довідки до акта огляду МСЕК серії 10ААБ № 151108 (а. с. 32) вбачається, що така видана лише 23.04.2013 року, а інвалідність встановлена з вказаного періоду на строк до травня 2014 року. Оскільки у судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження перебування позивача [PERSON] на момент подання нею заяви про відмову від спадщини і оформлення відповідачами частки у такій спадщині у такому стані, при якому вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.1999 року у зв'язку з їх недоведеністю. Крім того, судом не здобуто також доказів на підтвердження прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті батька і, враховуючи такий тривалий термін, який пройшов після смерті [PERSON], а також безпідставні посилання позивача на норми ЦК України в редакції 2004 року із змінами та доповненнями, а не на норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року, що діяли на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] і оформлення такої спадщини, за позивачем не може бути визнане право на ? частину спірного домоволодіння. До того ж, таке право могло б бути визнане за позивачем лише у випадку скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.1999 року, підстав для чого суд у межах наданих та зібраних у справі доказів не знайшов. Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідачів у користь позивача не підлягають стягненню і судові витрати у справі.

Outcome: dismissed