Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

11.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 серпня 2003 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину – сина [PERSON], [INFO]. З серпня 2013 року вони припинили шлюбні відносини, та проживають окремо. Син є інвалідом дитинства, потребує значних витрат на придбання ліків, харчування, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, на підставі чого просить стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина, в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. В судове засідання позивачка з’явилася, позов підтримала у повному обсязі, та просила його задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Відповідач в судове засідання з’явився, позовні вимоги визнав повністю. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачем по справі не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання позову та задовольняє позов в повному обсязі. Судом встановлено, що 02 серпня 2003 року між сторонами був укладений шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 3 та було видане відділом РАЦС Старокостянтинівського районного управління юстиції Хмельницької області, Свідоцтво про одруженняІ-БВ № 083286 від 02.09.2003 року (а.с. 4). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], Свідоцтво про народження серії 1-КИ № 236348, видане виконкомом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області 28 жовтня 20031998р. (а.с.4). Відповідач добровільно не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання дитини. Ці обставини визнані сторонами та не потребують доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачка просила стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини. Статтею 191 СК України, передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред’явлення позову. За такими обставинами позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх доходів щомісячно, але не менш 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі статтею 5 частини 1 пункта 3 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 81, 88 Цивільно-процесуального кодексу України, позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні з позовом про стягнення аліментів та вони стягуються з відповідача. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 229 гривень 40 копійок.

Outcome: approved