Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

В травні 2013 року [PERSON] міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури звернувся до суду з зазначеною позовною заявою до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON] (та ще до 36 осіб), треті особи - Миколаївське обласне управління водних ресурсів, [PERSON] міськрайонне управління юстиції Миколаївської області, управління Держземагентства в [PERSON] районі Миколаївської області. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2013 року вказаний позов роз’єднано в окремі провадження. Позовні вимоги виконуючий обов’язки [PERSON] міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури мотивував наступним. Внаслідок проведеної прокуратурою перевірки додержання вимог земельного та природоохоронного законодавства України при розпорядженні землями у межах території Солончаківської ради при наданні [PERSON] у власність земельної ділянки з кадастровим номером 4825184000:02:000:0511 загальною площею 1 га, встановлено, що передача відбулась з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Розпорядження від 08 квітня 2011 року №109 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, винесено в порушення норм Земельного кодексу України, Водного кодексу України та Закону України «Про державну екологічну експертизу», не було перевірено наявність обов'язкової державної експертизи такого проекту, спірна земельна ділянка розташована в законодавчо встановленій прибережній захисній смузі Дніпровсько-Бузького лиману, а отже не може перебувати у приватній власності. На підставі зазначеного розпорядження відповідачці [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №255356 від 25 жовтня 2011 року, який підлягає скасуванню, а земельна ділянка - вилученню. Посилаючись на зазначені обставини, прокурор, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 08 квітня 2011 року №109 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (37 чоловік) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 4825184000:02:000:0511, площею 1 га, вартістю 32200 грн. для ведення особистого селянського господарства та передачі її [PERSON]; визнати недійсним та скасувати вищезазначений державний акт на право власності на земельну ділянку; зобов’язати [PERSON] міськрайонне управління юстиції Миколаївської області скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4825184000:02:000:0511; повернути цю земельну ділянку у державну власність в особі [PERSON] райдержадміністрації та зобов’язати управління Держземагентства в [PERSON] районі внести зміни до державного земельного кадастру щодо власника земельної ділянки. В судовому засіданні прокурор, підтримала позов з підстав, зазначених вище, та просила про його задоволення. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] позов не визнала в повному обсязі з підстав зазначених в запереченні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Листом від 10 грудня 2013 року начальник Миколаївського обласного управління водних ресурсів [PERSON] просить розглянути справу без участі їх представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник третьої особи – [PERSON] міськрайонного управління юстиції Миколаївської області в судове засідання не з’явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи – управління Держземагентства у [PERSON] районі Миколаївської області [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] мала одне цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, і до земель водного фонду не відноситься. Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного. На підставі Розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 26 грудня 2002 року №575 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», надано дозвіл мешканцям Солончаківської сільської ради на розробку проектів відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області загальною площею 104,56 га згідно списку 86 осіб, серед яких значиться відповідачка [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, на підставі Розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 08 квітня 2011 року «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (37 чоловік) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 1 га. З довідки про присвоєння кадастрових номерів вбачається, що спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4825184000:02:000:0511 . На підставі вказаного розпорядження, відповідачка [PERSON] 25 жовтня 2011 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №255356, площею 1,0000 га з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства і яка розташована Миколаївська область, Очаківський район, Солончаківська сільська рада, за межами населеного пункту, що підтверджується його копією в матеріалах справи. Мотивуючи свій позов, позивач зазначив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, оскільки перебуває в законодавчо встановленій двохкілометровій прибережній захисній смузі Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 639,48 м від водойми, що встановлено Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» та висновками Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 12 серпня 2010 року, [PERSON] районного відділу земельних ресурсів від 28 лютого 2007 року, відділу Держкомзему у [PERSON] районі Миколаївської області від 06 травня 2010 року та умовами відведення спірної земельної ділянки, завдання на виконання робіт, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 28 лютого 2005 року, які є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. З такими висновками прокурора погодитись не можна виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 12 серпня 2010 року та умовами відведення спірної земельної ділянки, завдання на виконання робіт, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 06 квітня 2005 року на які посилається позивач та які є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок серед яких є спірна земельна ділянка, вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Висновком [PERSON] районного відділу земельних ресурсів від 28 лютого 2007 року встановлено обмеження щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням. В висновку відділу Держкомзему у [PERSON] районі Миколаївської області від 06 травня 2010 року за п.3.1 зазначено існуючу категорію та склад угідь на земельних ділянках згідно форми значиться, як сільськогосподарські землі – 5 рілля. В листі від 12 листопада 2013 року №1951/1-28 начальник Управління держземагенства в [PERSON] районі Миколаївської області повідомив, що у відповідності до ст.ст.19, 20, 122 ЗК України (станом до 01 січня 2013 року) розпорядженням голови РДА від 08 квітня 2011 року №109 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради» та Українського класифікатора цільового використання земель, згідно наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 24 квітня 1998 року №14-1-7/1205 «Український класифікатор цільового використання землі», земельні ділянки віднесено до земель сільськогосподарського призначення – код цільового використання 2.2 – для ведення селянського господарства (рілля) . В силу положень ч.ч.1, 2 статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії (цільове призначення) здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Враховуючи вказане, посилання позивача на зазначені вище висновки та висновки [PERSON] районного відділу архітектури та містобудування від 13 березня 2007 року та 10 березня 2010 року, висновки [PERSON] районної санітарно-епідеміологічної станції від 06 квітня 2007 року та від 16 червня 2010 року, які є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок серед яких є спірна земельна ділянка, про належність цієї земельної ділянки до земель водного фонду, не заслуговують на увагу. У судовому засіданні не встановлено, що цільове призначення спірної земельної ділянки змінювалось. Доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Крім цього, відповідно до п.б ч.1 ст.58 Земельного Кодексу України встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно ст.60 Земельного Кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об’єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Цією ж статтею передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно ст.1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Відповідно до ст.88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Статтею 87 Водного кодексу України визначено, що зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Відповідно до п.5 порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року (далі - Порядок), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України (п.4 Порядку). Таким чином, фактичні розміри і межі прибережних захисних смуг існують не в силу їх законодавчого закріплення, а для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду. Законодавством України передбачений відповідний порядок, який полягає у розробці відповідного проекту та виділення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг. З врахуванням викладеного вище, твердження позивача про віднесення спірної ділянки до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду, без надання відповідних доказів, що підтверджували б існування таких обставин та посилання на зазначені висновки, суд вважає безпідставними. Крім цього, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем [PERSON] районною державною адміністрацією, при винесенні оскаржуваного розпорядження від 08 квітня 2011 року №109 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (37 чоловік) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено, що обов'язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, а також проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель водного фонду, природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення. Оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, те що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду то в даному випадку проведення експертизи проекту землеустрою спірної земельної ділянки в порядку ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» не є обов’язковим. З огляду на що суд приходить до переконання, що твердження позивача з приводу порушення відповідачем ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», при винесенні оскаржуваного розпорядження від 08 квітня 2011 року №109 - є безпідставним. Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Федоренко проти України” від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути “існуючим майном” або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини “Стретч проти Сполученого Королівства” від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції». Таким чином, в позові про позбавлення [PERSON] права власності на набуте майно з огляду на наявність порушень при передачі земельної ділянки у власність з боку органу місцевого самоврядування не враховано, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними розпоряджень про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. Обґрунтовуючи позов, прокурор про наявність таких обставин не зазначав. Крім цього, згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами. Виходячи із змісту заявлених прокурором позовних вимог, суд приходить до висновку, що предметом спору у справі є саме примусове припинення права власності на землю шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на землю. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах від 12 вересня 2012 року розглянув справу № 6-71 цс 12, предметом якої був спір про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого в разі, якщо на підставі розпорядження органу державної влади в особи виникло право власності на земельну ділянку, позбавити її цього права цей орган може лише з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140-149 Земельного Кодексу України, а не шляхом подальшого скасування розпорядження про передачу земельної ділянки у власність особи, нехай навіть і вищестоящим органом державної влади. Порядок припинення прав на землю регулюється главою 22 ЗК України. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140-149 ЗК України. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК України. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним. Отже, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, ЗК України не передбачено. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що оскаржуване розпорядження приймалось [PERSON] районною державною адміністрацією за результатами розгляду проекту відведення земельної ділянки, на підставі погоджувальних матеріалів щодо відповідності матеріалів проекту відведення вимогам земельного законодавства, чинного на час прийняття рішення. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав вважати розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 08 квітня 2011 року №109 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки таким, що прийняте з порушенням, оскільки не порушено сам порядок його прийняття, а правомірність такого рішення ґрунтується на технічній документації та проекті із землеустрою, який складено у відповідності до нормативно-правових актів. Відсутність державної екологічної експертизи проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки при складанні технічної документації не може вважатися таким порушенням, оскільки не доведена належність цієї ділянки до земель водного фонду. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною і суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки у державну власність в особі [PERSON] районної державної адміністрації. На підставі вище викладеного, суд вважає за необхідне в задоволені позову відмовити у повному обсязі. Крім того, у порядку, передбаченому ч.4 ст.88 ЦПК України, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом прокурор звільнений. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed