Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

20 листопада 2013 року представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по сплаті за теплопостачання, яка складає 8570,81 гривень та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 229,40 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що згідно з державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради протягом попередніх опалювальних періодів з жовтня 2006 року по жовтень 2013 року надавало теплову енергію за адресою: [ADDRESS], де відповідальним наймачем є [PERSON], яка на підставі відкритого особового рахунку № 36369, повинна була сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак оплату за ці послуги відповідач здійснювала нерегулярно, в зв’язку з чим станом на 01 листопада 2013 року у неї з’явився борг перед позивачем, який складає 8570,81 гривень. Незважаючи на неодноразові попередження, відповідач відмовляється добровільно сплачувати існуючу заборгованість В даний час, позивач знаходиться в тяжких фінансових умовах, які склалися через хронічні неплатежі населення за вже надані послуги. 11 листопада 2013 року судом було винесено ухвалу про відмову позивачу у видачі судового наказу, у зв’язку з чим КП «Теплоенерго» звернулось до суду у позовному провадженні. Представник позивача в судове засідання не з’явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просив їх задовольнити, а також просила суд розглянути справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з’явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв’язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради протягом попередніх опалювальних періодів з жовтня 2006 року по жовтень 2013 року надавало теплову енергію за адресою: [ADDRESS], де відповідальним наймачем є [PERSON], яка з іншими членами сім’ї, що проживають, на підставі відкритого особового рахунку № 36369 повинні були сплачувати за надані послуги щомісячно. Позивач вказує на те, що відповідач нерегулярно здійснювала оплату за послуги, в зв’язку з чим, станом на 01 листопада 2013 року у неї з’явився борг перед позивачем. Незважаючи на неодноразові попередження, відповідач відмовлявся добровільно сплатити існуючу заборгованість, через що позивач опинився в тяжких фінансових умовах. З цього випливає, що позивач свої зобов’язання виконував належним чином та відпускав боржникові теплову енергію для потреб центрального опалення, а відповідач, в свою чергу, не регулярно сплачувала вартість відпущеної теплової енергії, чим порушила взяті на себе зобов’язання, у зв’язку з чим, у останньої, виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 8570,81 гривень, що підтверджується довідкою по особистому рахунку 4-36369 наявною в матеріалах справи (а.с. 5). 11 листопада 2013 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради до [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, проте ухвалою суду від 11 листопада 2013 року в задоволенні вимог суддею було відмовлено (а.с. 4). Постановою Про затвердження тарифу на теплову енергію КП «Теплоенерго» від 14 грудня 2010 року № 1842 було затверджено КП «Теплоенерго» Дніпроппетровської міської ради тариф на теплову енергію для населення – 242,92 гривень за 1 Гкал (без ПДВ), яка набрала чинності з 01 січня 2011 року (а.с. 7). Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», а також нормами Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено в договорі або в законі. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Стаття 1 Закону України «Про теплопостачання» зазначає, що теплопостачання (постачання теплової енергії) - це сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам; а споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергії на підставі договору; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. За змістом ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, в тому числі й на комунальні послуги - (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, установлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. На підставі ст. 64 ЖК України члени сім’ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім,ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (теплоенергія) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та комунальні послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений їх виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Ч. 2 п. 3 ст. 21 Закону передбачений обов'язок виконавця послуг підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. З аналізу норм ЦК України, ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення не передбачені випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, а тому відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не свідчить про відсутність між ними договірних правовідносин щодо надання послуг з опалення. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, тому відсутність письмового договору не звільняє відповідачів від оплати отриманих комунальних послуг, які були надані позивачем. З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату комунальних послуг, проте позивач з відповідачами, фактично, знаходилися в договірних відносинах по наданню житлово-комунальних послуг і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідачі були споживачами цих послуг та не виконують зобов'язання з їх оплати. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов’язку в натурі. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості. Таким чином, враховуючи викладене відповідач має заборгованість перед позивачем за отримані послуги з теплопостачання, яка станом на 01 жовтня 2013 року складає 2 566,68 гривень. Докази, які б спростували зобов'язання відповідача проводити оплату за спожиті послуги в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що згідно доказів наданих позивачем і не спростованих відповідачем, заборгованість відповідача, яка складає 8570,81 гривень підлягає стягненню з останньої в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 229,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідними платіжними дорученнями №1379 від 06листопада 2013 року та № 1382 від 06 листопада 2013 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved