Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-17 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У квітні 2013 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, посилаючись на норми ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою селище Михайлівське, [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до договору дарування від 25 лютого 2003 року позивачу на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: село. Михайлівське, [ADDRESS]. Відповідач у справі, [PERSON], є її батьком, з 17.03.2009 р. зареєстрований за місцем вказаного майна як член сімї, але фактично з 01 березня 2012 р. за даною адресою не проживає, має іншу сімю і інше місце проживання, участі в утриманні квартири та сплаті за комунальні послуги не приймає, проте добровільно знятися з реєстраційного обліку проживання фізичних осіб не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у розпорядженні майном на власний розсуд. Позивач в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримує /ас. 41, 53/. Відповідач повторно не зявився в судове засідання, відповідно до ст. 76 ЦПК України був повідомлений належним чином, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло /ас. 48, 57/. Третя особа повідомлена належним чином, явку представника в судове засідання не забезпечила, до суду надійшла заява за підписом завідувача сектором [PERSON] про розгляд справи за відсутності її представника /ас. 55/. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до наступного. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 25 лютого 2003 року державним нотаріусом [PERSON] посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], зареєстровано в реєстрі за № 419, за яким [PERSON] подарувала позивачу [PERSON] зазначену квартиру /копія ас. 5/. На підставі даного договору [PERSON] зареєструвала право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1913821 від 05 листопада 2003 року /копія ас. 9/. [PERSON] обстеження житлово-побутових умов від 05 квітня 2013 року та довідок виданих Краснопільською селищною радою Краснопільського району Сумської області №№ 831, 832 від 05 квітня 2013 року [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим в [INFO], але не проживає за даною адресою з 01 березня 2012 року /ас. 18-20/. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність", який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V ''Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру і не проживає у ній понад 1 року, з часу залишення спірної квартири [PERSON] житловою площею у ній не цікавиться, участі в утриманні не приймає, і доказів на спростування цих обставин відповідачем взагалі не надано, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved