Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1987 р. по 2001 р. та з 04.04.2004 р. по 01.10.2012 р. Рішенням Сєвєродонецького міського суду шлюб розірвано. Спільне господарство не ведуть та шлюбні відносини припинені з липня 2008 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За час шлюбу з відповідачем були дуже складні стосунки та непорозуміння. Спільне сумісне майно подружжя не розділене, оскільки відповідач не бажає ділити його добровільно, від свого позову про розподіл майна відмовився. На праві особистої приватної власності позивачу належить жилий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування. Вона стала власницею садиби під час шлюбу з [PERSON], усі перебудови зробила до реєстрації повторного шлюбу з відповідачем 04.04.2004 року. У садибі ніхто не зареєстрований. Після рішення суду про розірвання шлюбу відповідач проживає у домоволодінні, що належить позивачу, за адресою: [ADDRESS]. Позивач неодноразово просила відповідача виселитись з будинку у добровільному порядку, оскільки вони мають у спільній сумісній власності квартиру в м. Сєвєродонецьк, однак він відмовляється, тому позивач вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідач постійно чинить різні перешкоди в користуванні власністю позивача: вішає замки на господарські будівлі, не дозволяє користуватись ними; умисно нівечить власність; виносить та вивозить майно, що належить позивачу; навмисно не вимикає світло, хоча ніяких витрат, пов'язаних з утриманням будинку не несе; погрожує позивачу розправою, а також погрожує знищити власність. Вона неодноразово зверталась з письмовими та усними заявами до Новоайдарського РВ ГУМВС України у Луганській області, відповідачу робили попередження, однак через деякий час все знову повторюється. Мешкати разом з відповідачем в одному будинку неможливо. Враховуючи наведене, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача з житлового будинку, що належить їй на праві особистої приватної власності, та розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю. В заперечення позовних вимог надав суду пояснення, що мешкає у житловому будинку на законних підставах, докладав зусиль щодо перебудови будинку, веде господарство за місцем мешкання та не порушує правил співжиття з позивачем. Навпаки, позивач всіляко намагається своїми діями сприяти його виселенню з будинку. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1987 р. по 2001 р. та з 4.03.2004 р. по 01.10.2012 р., що підтверджується копією рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.10.2012 року (а.с.12). Відповідно до приписів ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторони спільне господарство не ведуть, фактично шлюбні відносини припинені з 2008 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відповідні факти відповідачем не оспорюються. Майно, що є спільною власністю подружжя не розподілялося, що підтверджується ухвалою Сєвєродонецького міського суду від 14.05.2013 року про залишення позову без розгляду за заявою позивача [PERSON] (а.с.10). Позивачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, посвідченого 11.04.2002 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського округу [PERSON], реєстр №1152. Власність зареєстрована у реєстрі прав на нерухоме майно 17.04.2002 року за №2/716. (а.с.7). Позивач набула права власності на відповідний житловий будинок під час шлюбу з [PERSON], що підтверджується особливими відмітками паспортних даних позивача (а.с.5-6). Відповідний факт підтвердили у судовому засіданні, допитані у якості свідків [PERSON], [PERSON] З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно довідки виконавчого комітету Смолянинівської сільської ради №818 від 17.09.2013 року позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно погосподарських книг за вказаною адресою були зареєстровані: [PERSON] з 14.10.2002 р. по 02.09.2005 р.; [PERSON] з 14.10.2002 р. по 17.12.2002 р. та з 06.09.2005 р. по 09.10.2012 р. На даний час за вказаною адресою ніхто не зареєстрований (а.с.8). Згідно паспортних даних відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.51-52). Судовим розглядом встановлено, що позивач неодноразово зверталась до Новоайдарського ГУМВС України в Луганській області з заявами про протиправні дії з боку відповідача, з приводу чого приймались рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. ст. 185, 296 КК України (а.с.40, 42, 43, 44). 18.09.2013 р. до ЄРДР внесено повідомлення [PERSON] про те, що [PERSON] за місцем свого мешкання: [ADDRESS] зберігає вогнепальну зброю (а.с.47, 48). 26.11.2013 р. [PERSON] повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме: за місцем мешкання останнього під час проведення обшуку за адресою [ADDRESS] співробітниками міліції виявлено вибухову речовину метальної дії промислового виготовлення, масса якої склала 175 гр.(а.с.46). Так, згідно ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 3 цієї статті, члени сім`ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, дружина, діти і батьки. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житлом до цих стосунків застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Місцем проживання фізичної особи, відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 3 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначає постійне місце проживання особи, як адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житлом визначені в статті 157 ЖК України, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ст. 116 ЖК України встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Таким чином, в судовому засіданні знайшли підтвердження посилання позивачки на систематичне порушення правил співжиття відповідачем. Суд вважає, що позивач навела переконливі доводи на обґрунтування обставин, які є підставою для виселення відповідача зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні встановлені факти порушення правил співжиття відповідачем. На підставі ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України,

Outcome: approved