Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 жовтня 2013 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 13 березня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № DNZ0RI06340889, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 3 575 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язався здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами договору. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 12 вересня 2013 року склав 28 430 грн. 67 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 28 430 грн. 67 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 089 грн. 59 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 527 грн. 56 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17 812 грн. 52 коп., а також судовий збір у розмірі 284 грн. 31 коп. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримував, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання був повідомлений в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 76 ЦПК України, у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Статуту (а.с. 11-12), та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNZ0RI06340889, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 575 грн., строком з 13 березня 2007 по 13 березня 2009 року, в порядку та на умовах, визначних договором (а.с. 6-9). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушувалися взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 12 вересня 2013 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 28 430 грн. 67 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 089 грн. 59 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 527 грн. 56 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язання у розмірі 17 812 грн. 52 коп. (а.с. 4-5). Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим цього ж пункту встановлено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. При цьому кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. На підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Договір про збільшення строку позовної давності між сторонами не укладався. Ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до умов договору кредит було видано відповідачу строком з 13 березня 2007 року по 13 березня 2009 року, що передбачено п. 1.1. договору. П. 5.1. кредитного договору передбачено, що даний договір у частині п. 3.7. набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Однак, судом не можуть бути прийняті до уваги положення п. 5.1. кредитного договору, оскільки вони суперечать п. 1.1. цього ж договору, в якому зазначено, що строк на який укладається кредитний договір слід обчислювати з 13 березня 2007 року по 13 березня 2009 року, тобто строком спливу позовної давності є 13 березня 2012 року. Позов до суду було подано 2 жовтня 2013 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення непогашеного кредиту та процентів за ним, який встановлено ст. 257 ЦК України. Крім того, судом приймається до уваги та обставина, що п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює досудове врегулювання правовідносин, що виникли між сторонами. Подання позивачем позову до суду свідчить про те, що у досудовому порядку спір врегулювати не вдалося. Разом з тим, позивачем не надано суду обґрунтованих причин пропуску строку позовної давності, а за таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Не можуть бути прийняті до уваги судом вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України про необхідність наявності заяви однієї з сторін по справі про застосування строку позовної давності, оскільки п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що позовна давність по справі про повернення споживчого кредиту, а також і до додаткових вимог - накладення стягнення на заставне майно, застосовується незалежно від наявності заяви сторони в спорі. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та вимог про стягнення судового збору слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed