Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

19.09.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частку квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 17.06.1986 року сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі, подружжя переїхали до м.Сімферополя, де стали проживати в [ADDRESS], яку відповідач отримав на підставі ордеру №4368 від 04.03.1992 року, так як був членом Сімферопольського житлово-будівельного кооперативу №50. Станом на 2002 рік відповідачем повністю сплачені всі пайові внески за спірну квартиру, на підставі рішення виконавчого комітету Сімферопольської міської ради від 28.02.2003 року №220 ним оформлено право власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.10.2007 року. Протягом тривалого сумісного життя жодних суперечок відносно вказаного житла між ними не виникало, відповідач ніколи не ставив питання про належність зазначеного майна виключно комусь з них, дозволяв користуватись та проживати в квартирі. Однак на даний час [PERSON] заявляє, що квартира належить виключно йому, і він хоче її продати або подарувати комусь, фактично вимагаючи звільнення приміщення. Таким чином, між сторонами виник спір, оскільки відповідачем не визнається, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного, позивачка просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на ? частку вказаної квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Відповідач до суду не з'явився, повідомлений належним чином про розгляд справи, будь-яких клопотань не заявив. Суд вважає, що неявка відповідача не перешкоджає розглядові справи, оскільки останній таким чином реалізував своє право на участь у судовому засіданні. Представник третьої особи до суду не з'явився, повідомлений належним чином. З урахуванням думки позивача суд ухвалив провести судове засідання в заочному порядку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 червня 1986 року Советським ЗАЦС Щокінського району Тульської області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а.с.6). 04.03.1992 року виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК від 14.12.90 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 25.01.91 року №91/7, [PERSON] виданий ордер №4368 на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу - квартиру [ADDRESS] ( а.с.7). Згідно з довідкою за підписом голови ЖБК №50 від 24.09.2007 року №15 в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані: [PERSON], [PERSON], позика ( рос.ссуда) за кооперативну квартиру повністю погашена на 01.01.1992 року ( а.с.9). 12.10.2007 року виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с.11). Згідно зі ст.15 Закону України «Про власність», який діяв на час погашення [PERSON] позики ( ссуди рос.) за спірну квартиру ( на 01.01.1992 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Стаття 16 названого Закону передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Такіж положення містяться в ст.ст.60,63,70 Сімейного кодексу України, який діє на час розгляду справи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 15.06.73 року «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка втратила чинність на підставі постанови ПВСУ №16 від 12.06.98, відповідно до ст.22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], являючись членом ЖБК-50, погасив повністю позику ( ссуду) за спірну квартиру станом на 01.01.1992 року, тобто під час знаходження у шлюбі з позивачкою [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, до суду не з'явився, заперечень проти позову не надіслав. Виходячи з рівності прав кожного з подружжя на спільно нажите майно, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частку спірної квартири. Враховуючи, що позивачка не наполягала на стягненні з відповідача судового збору, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved