Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

В квітні 2013 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання в порядку поділу спільної сумісної власності її права власності на 1/2 частину садиби, що розташована в [ADDRESS], та складається в цілому з жилого будинку, літньої кухні-гаража, сараю, погребу, навісу, вбиральні, колодязя, артезіанської свердловини, споруд та земельної ділянки площею 0,24 га та виділити їй у власність 1/2 частину зазначеної садиби. В обгрунтування позову посилалася на те, що 6 травня 1992 року було розірвано шлюб між нею та відповідачем за місцем їх проживання в м.Лангепас Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області. Але після їх переїзду до Миргорода у 1992 році вони не припинили відносини і проживали однією сім'єю у їх квартирі [ADDRESS]. та прийняли рішення про будівництво спільною працею та на спільні кошти житлового будинку в с.Любівщина Миргородського району, при цьому ніякої письмової угоди з цього приводу не укладали. Рішенням Шахворостівської сільської ради від 26 червня 1992 року на ім'я відповідача було надано земельну ділянку в [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та господарських будівель. Протягом 1993-2003 років за рахунок спільних праці та коштів на вказаній земельній ділянці ними були збудовані спочатку сарай (1999 р.), літня кухня-гараж та погріб (2000р.), та жилий будинок із спорудами (2003р.). При цьому з 2000 року вони із відповідачем спільно проживали в збудованій літній кухні і продовжували будівництво. 25 грудня 2001 року відповідач отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,24 га в с.Любівщина для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, а 16 січня 2004 року Шахворостівською сільською радою видано на ім'я відповідача свідоцтво про право власності на будинок по [ADDRESS] та зареєстроване його право власності у Державному реєстрі. Після цього вони зареєстрували місце свого проживання у вказаному будинку у встановленому порядку. 28 грудня 2007 року було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем а з березня 2013 року між ними виник спір щодо її прав на збудоване житло в зв'язку з чим вона звернулась до суду. Під час судового розгляду справи позивачка зменшила та уточнила свої позовні вимоги, просила в порядку поділу спільної сумісної власності визнати її право власності на 1/2 частину садиби, що розташована в [ADDRESS] та виділити їй у власність 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 101 від 15.11.2013р., в житловому будинку: коридор 1-1 площею 5,9 кв.м., котельню 1-2 площею 4,8 кв.м. ванну 1-3 площею 6,9 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 6,7 кв.м., кухню 1-8 площею 10,9 кв.м., комору 1-9 площею 8,2 кв.м., коридор 1-10 площею 8,5 кв.м.; по іншим будівлям: сарай-прибудову Г, гараж-літню кухню Б, погріб під частиною будівлі б, 1/2 частину колодязя № 1, 1/2 частину огорожі цегляної № 2, 1/2 частину огорожі із шиферу № 3, 1/2 частину огорожі металевої № 4, 1/2 частину огорожі металевої № 5, 1/2 частину воріт № 6, вигрібну яму № 6, вигрібну яму № 8, 1/2 частину газопроводу № 9, 1/2 частину свердловини № 10. Також просила присудити з неї на користь відповідача 291,5 грн. різниці часток, зобов'язати сторони здійснити переобладнання, зазначені у висновку експертизи, та визнати її право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,24 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] - земельну ділянку площею 1200 кв.м. та виділити їй земельну ділянку площею 922 кв.м. і 1/2 площі загального користування - 278 кв.м. Крім того, просила присудити з відповідача понесені нею та документально підтверджені судові витрати (а.с.153-155). У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] (а.с.61-62) позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] позову не визнав, просив у його задоволенні відмовити, по суті позову пояснив, що після розірвання шлюбу він не проживав з позивачкою однією сім'єю, а будинок по [ADDRESS] він будував тільки за свої кошти та з допомогою своїх батьків. Під час будівництва будинку він не проживав разом з позивачкою, а приходив до неї провідати дітей. Також повідомив, що після розірвання шлюбу між ними позивачка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, з яким проживала у м.Лангепас. Спільне господарство з позивачкою вони стали вести тільки у 2007 році, коли між ними повторно був зареєстрований шлюб, але на цей час спірне будинковолодіння ним вже було збудоване, тому позовні вимоги позивачки вважав безпідставними. Крім того, вважав що запропонований позивачкою варіант поділу садиби є неприйнятним. Представник відповідача адвокат Шапа Т.С. (а.с.41-43) також вважала позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки нею не доведено факту проживання з відповідачем однією сім'єю на час будівництва спірного будинку та її особистої участі у цьому будівництві. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Встановлено, що рішенням XIII сесії 21 скликання Шахворостівської сільської ради від 26 червня 1992 року відповідачу [PERSON] надано під забудову земельну ділянку площею 0,25 га по [ADDRESS] (а.с.10-11). На вказаній земельній ділянці згідно технічних паспортів від 10.11.2013 року (а.с.26-28) та 10.10.2013 року у період до 2003 року були побудовані сарай (1999р.), гараж-літня кухня (2000р.), погріб під частиною будівлі (2000р.), сарай-прибудова (2003 р.), житловий будинок (2003р.), убиральня (2003р.) та споруди. 25 грудня 2001 року відповідач отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,24 га в с.Любівщина для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель (а.с.29), а 16 січня 2004 року Шахворостівською сільською радою видано на ім'я відповідача свідоцтво про право власності на будинок по [ADDRESS] та зареєстроване його право власності у Державному реєстрі (а.с.30-31). Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, що діяв на час реєстрації права власності відповідача на будинок, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже відповідач набув право власності на спірний житловий будинок 16 січня 2004 року. Ст. 74 діючого на той час Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Крім того, ч.4 ст.3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Позивачка [PERSON] після розірвання шлюбу з відповідачем (а с. 8) та повернення до м.Миргорода продовжувала проживати однією сім'єю з ним: у період 1992-1999 роки - за адресою [ADDRESS], а потім - по [ADDRESS], що підтверджується довідкою голови вуличного комітету (а.с.9) та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому вона не перебувала у іншому шлюбі, оскільки шлюб між нею та [PERSON], який вона уклала після розірвання шлюбу з відповідачем, був розірваний 28 липня 1993 року (а.с.82). У вказаний період позивачка приймала участь у будівництві житлового будинку і господарських будівель на земельній ділянці, виділеній відповідачу по [ADDRESS] Миргородського району, що підтверджується показаннями вищевказаних свідків, а також свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та долученими до матеріалів справи копіями товарно-транспортних накладних та квитанціями до прибуткових касових ордерів (а.с.14-25). Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що вказані документи були викрадені у нього позивачкою, оскільки ним не наведено доказів звернення до правоохоронних органів з відповідним повідомленням. Відповідно до ч.1 ст. 17 діючого до 20.06.2007 року Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Це ж положення закріплене в ч.4 ст.368 діючого Цивільного кодексу України. Оскільки судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами внаслідок їх спільної праці як членів сім'ї, є підстави для визнання його спільною сумісною власністю сторін. За змістом ч.1 ст. 120 ЗК України та ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Враховуючи те, що згідно ст. 381 ЦК України земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, є садибою і у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, об'єктом спільної сумісної власності є вся садиба по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи викладене позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину садиби по [ADDRESS] Миргородського району підлягає задоволенню. Щодо вимог позивачки про виділення їй в натурі зазначеної частини садиби суд вважає наступне. У відповідності з ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (п.6, 7), виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 101 від 15.11.2013р. (а.с.123-141) житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS] можливо поділити в натурі на дві частини. Запропоновано три варіанти такого поділу. Показано, як зміняться ідеальні частки співвласників в даному домоволодінні після проведення розподілу, наведена різниця часток. По варіантам розподілу будівель та споруд вказано, які роботи потрібно провести по переобладнанню. У висновку експертизи зазначено, що ринкова вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами складає 81089 грн. при цьому ринкова вартість самого житлового будинку становить 32663 грн. На 1/2 частину співвласникам потрібно виділити будівель і споруд на суму 40544,5 грн. (81089?1/2), в тому числі: по житловому будинку літ. «А-1» - 16331,5 грн. (32663?1/2) з площею 45,2 кв.м. (90,4?1/2), по іншим будівлям та спорудам - 24213 грн. ((81089-32663)?1/2). За варіантом розподілу № 2, згідно якого позивачка просить виділити їй частину житлового будинку та господарських будівель, їй виділяється частина будинку більша ніж її частка як за площею (51,9 кв.м.) так і за вартістю (18752 грн.), а відповідачу - менша ніж його частка (38,5 кв.м. вартістю 13911 грн.). При цьому вартість частки відповідача менша за ідеальну на 291,5 грн. і з урахуванням будівель і споруд, які йому виділяються. Таким чином відповідач позбавляється певної частини своєї власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст. 364 ЦК України компенсація співвласникові вартості його частки може бути надана лише за його згодою. Враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України та те, що відповідач не висловлював згоди на зменшення своєї частки у спільній власності та отримання за це грошової компенсації, а також те, що позивачкою не надано доказів отримання передбаченого ст. 152 ЖК України дозволу виконавчого комітету місцевої ради на проведення переобладнання житлового будинку, необхідного для його поділу, у задоволенні позовних вимог про виділ позивачці в натурі частини житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 101 від 15.11.2013р. слід відмовити. Відсутність поділу будинковолодіння в натурі не дає суду можливості провести поділ земельної ділянки, на якій воно розташоване, оскільки належна кожному з співвласників частина нерухомого майна конкретно не визначена. Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог також необхідно відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачкою документально не підтверджені витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи, суд, вважає що на її користь з відповідача слід стягнути витрати на сплату судового збору (а.с.1) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial