Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Малахіт-Інвест» у якому просить визнати його звільнення з роботи з 30.11.2011 р. незаконним; змінити формулювання підстав звільнення зі звільнення «за прогул» на звільнення «за власним бажанням», згідно ст. 38 КЗпП України з 25 січня 2012 року, про що внести відповідний запис у трудову книжку; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 9 505 грн. 83 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 792 грн. 15 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів виплати коштів в сумі 161 грн. 13 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 3 751 грн. 60 коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Вимоги мотивує тим, що він з 03 лютого 2011 року працював в ТОВ «Малахіт-Інвест». 22 листопада 2011 року попередньо узгодивши з директором підприємства [PERSON] та передавши поточні справи покладені на нього посадовими обов»язками він написав заяву на відпустку та передав її директору [PERSON] За придбаною путівкою в період часу з 23.11.2011 р. по 30.11.2011 р. він знаходився в туристичній поїздці до Єгипту разом із заступником директора [PERSON] за її пропозицією поїхати разом. Після того на роботу він вийшов з 01.12.2011 р. де щоденно був присутній та з різних виробничих питань спілкувався з директором. Перебуваючи на роботі 06 грудня 2011 р. йому стало зле, про що він поставив до відома директора [PERSON] та поїхав додому. По дорозі його самопочуття погіршилось, він почав втрачати свідомість, про що по телефону повідомив [PERSON] та своїх батьків. На його дзвінки про допомогу перші приїхали його батьки, а за ними також [PERSON] З 06.12.2011 р. по 23.01.2012 р. він знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, де його також перевідував директор [PERSON], а в подальшому перебував на лікуванні за місцем проживання. Отримані лікарняні листи він передавав [PERSON] Заяву про звільнення за власним бажанням він написав 24 січня 2012 року, яку прийняв директор [PERSON] За весь час його роботи на підприємстві заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку не виплачувались. Після подання заяви на звільнення він з 25.01.2012 р. тривалий час намагався отримати свою трудову книжку, на що мав різного виду відмовки. З приводу повернення трудової книжки 03.04.2012 року направляв письмову заяву на адресу ТОВ «Малахіт-Інвест», а також 11 квітня 2012 року звертався до Прокуратури Дніпровського району м. Києва та Територіальної Державної інспекції праці у м. Києві. Лише після цього 17.04.2012 року отримав лист № 1 від 12.04.2012 року з якого вперше дізнався про те, що звільнений із займаної посади з 30.11.2011 р. за прогул, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Копія наказу про звільнення йому надіслана та надана не була, про звільнення жодним способом не повідомлялось. Трудову книжку отримав лише 27 квітня 2012 року, при цьому про належні суми при звільненні йому не повідомили, від виплат зазначених суми директор [PERSON] відмовився. На його письмові звернення відповіді не отримав. Зазначене звільнення вважає незаконним та безпідставним, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було, письмових пояснень не вимагалось; він був присутнім на роботі 1, 2, 5, 6 грудня 2011 р., в подальшому до 23 січня 2012 року знаходився на лікарняному, лист про звільнення отримав лише 17.04.2012 р., а трудову книжку видано 27.04.2012 р. Причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки він попередньо узгодив час своєї відпустки та написав заяву, тому невихід на роботу не може вважаться прогулом без поважних причин; після повернення з відпустки працював на підприємстві відповідача до початку хвороби, в подальшому передавав лікарняні листи директору підприємства, інформації про його звільнення в той час йому надано не було. Відповідач незаконними діями безпідставно затримуючи його звільнення за власним бажанням, видачу трудової книжки та зробивши запис в трудовій книжці про звільнення за прогул, що не відповідає дійсності та паплюжить його ділову і професійну репутацію, позбавив його можливості вільно обирати працю та працевлаштуватися, що призвело до душевних страждань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, на межі нервового зриву, змушений виправдовуватись у відповідь на запитання при спробах працевлаштування, втрачає вигідні вакансії з пристойною оплатою, що негативно відображається на його здоров»ї. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Представники відповідача Дерев»янчук В.А., Загура А.В. в судовому засіданні позов визнали в частині сплати коштів в сумі 161 грн. 13 коп., як компенсацію втрати частини грошових доходів у зв»язку із затримкою виплати заробітної плати, в решті проти задоволення позову заперечували, пояснили, що вимоги є безпідставними, позивач заяву про відпустку не писав, тому наказ про це не виносився, був звільнений за прогул, оскільки на роботі не з»являвся, листків непрацездатності на підприємство не подавав, захворів вже після звільнення, розрахунок з [PERSON] проведений в повному обсязі. Судом до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Малахіт-Інвест» [PERSON], який в судовому засіданні не заперечував в частині вимог щодо суми виплати коштів 161 грн. 13 коп., в решті у задоволенні позову просив відмовити. За клопотанням представників позивача третя особа [PERSON] судом був допитаний у якості свідка, який пояснив, що позивач працював в ТОВ «Малахіт-Інвест» на посаді ведучий спеціаліст менеджер, працював на об»єкті будівництва аеропорту Бориспіль. [PERSON] було звільнено у зв»язку із прогулами, він не виходив на роботу 4-5 днів, його розшукували, але зв»язку з [PERSON] не було, про що складали акти, потім дізнались, що позивач поїхав у Єгипет. Заяву на відпустку позивач йому не подавав, [PERSON] поїхав відпочивати самостійно без його дозволу. Гроші позивач отримував в бухгалтерії підприємства, про що розписувався, коли [PERSON] приходив за грошима йому не відомо. Він відвідував позивача у лікарні, тоді про звільнення не повідомляв, так як людина була хвора, тому було не до того. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, представників відповідача, третю особу, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Наказом від 03.02.2011 р. № 2а [PERSON] був зарахований на роботу до ТОВ «Малахіт-Інвест» з 03 лютого 2011 року на посаду ведучий спеціаліст комерційного відділу з посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с. 7, т.1). В період з 23.11.2011 р. по 30.11.2011 р. позивач був відсутній на роботі у зв»язку з туристичною поїздкою до Єгипту. З пояснень позивача, 22 листопада 2011 року він подавав заяву на відпустку директору ТОВ «Малахіт-Інвест» [PERSON] з яким було погоджено дану відпустку. Однак, в підтвердження вказаних обставин будь-яких доказів позивачем суду не надано. Директор ТОВ «Малахіт-Інвест» [PERSON], який був допитаний у якості свідка, пояснив, що заява на відпустку [PERSON] не подавалась, питання щодо відпустки позивач з ним не вирішував, залишив роботу самовільно, у зв»язку з чим [PERSON] звільнили за прогул без поважних причин, наказ про звільнення видавався 30.11.2011 р. після того, як позивача розшукували та з»ясували місце його знаходження, про відсутність позивача на роботі йому доповідали співробітники, які писали доповідну записку та складали акти, через таке відношення позивача до роботи були зірвані строки передачі об»єкта. Наказом директора ТОВ «Малахіт-Інвест» від 30.11.2011 р. № 11 [PERSON] був звільнений із займаної посади за прогул за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 30 листопада 2011 року (а.с. 60, т.1). У наказі зазначено про те, що підставою для звільнення позивача є службова записка начальника виробництва Татьянченко В.В. В цій службовій записці від 25.11.2011 р. вказано про те, що [PERSON], який являється відповідальним за виробництво робіт на об»єкті «Аеропорт Бориспіль» відсутній на роботі з 23 листопада 2011 р., на неодноразові дзвінки на мобільний телефон не відповідав (а.с. 55, т.1). Також були складені акти про відсутність позивача на роботі протягом робочих днів 25.11.2011 р., 28.11.2011 р., 29.11.2011 р. та 30.11.2011 р. (а.с. 56-59, т.1). Позивачем суду не надано будь-яких доказів також на підтвердження його роботи в період з 01.12.2011 р. по 06.12.2011 р. і в подальшому після лікування з 06.12.2011 р. по 23.01.2012 р. надання лікарняних листків для оплати та подання заяви від 24.01.2012 р. про звільнення за власним бажанням з ТОВ «Малахіт-Інвест». Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки вищевказані обставини щодо подачі позивачем заяви про надання відпустки від 22.11.2011 р., а також його перебування на роботі після повернення з туристичної поїздки з 06.12.2011 р., подання лікарняних листів та заяви про звільнення від 24.01.2012 року відповідачем не визнані та суду жодними доказами з боку позивача не доведені, тому суд не може прийняти їх до уваги, у зв»язку з чим позов в частині вимог про визнання звільнення незаконним та зміну формулювання підстав звільнення, відповідно ст. 235 КЗпП України, та дати звільнення задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Таким чином, стаття 38 КЗпП України зобов'язує працівника письмово повідомити власника або уповноважений ним орган про звільнення з роботи за власним бажанням, тобто подати власнику або уповноваженому ним органу відповідну заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, однак доказів про подання такої заяви позивачем не надано. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як зазначено вище, позивач був відсутній на роботі в період часу з 23.11.2011 р. по 30.11.2011 р., при цьому поважності причин відсутності суду не надано, так як позивачем не доведено обставин належного повідомлення роботодавця та погодження перебування у відпустці, прийняття керівництвом рішення за результатами розгляду заяви про відпустку, тому звільнення позивача за зазначеною статтею є законним, оскільки ґрунтується на положеннях трудового законодавства. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зі змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв»язку з самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). Також суду не доведено вимог в частині невиплати позивачу заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та розрахунку при звільненні. Доводи представників позивача про невиплату заробітної плати [PERSON], на підтвердження чого надано відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України від 25.04.2012 р. спростовуються тим, що після видачі даної довідки ТОВ «Малахіт-Інвест» вносились до ДПІ уточнюючі звіти з корегуванням даних у них відносно позивача. Відповідно штатного розпису, затвердженого директором ТОВ «Малахіт-Інвест» від 10.01.2011 р., посадовий оклад ведучого спеціаліста комерційного відділу складає 1000 грн. (а.с. 127, т.1). Згідно довідок ТОВ «Малахіт-Інвест», за період роботи позивача йому було виплачено заробітну плату на загальну суму 11 299 грн. 40 коп., яка включає компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1037 грн. 23 коп. (а.с. 79, 98, т.1). На підтвердження доводів виплати заробітної плати [PERSON] відповідачем надано відомість на виплату грошей від 11.05.2011 р. з підписом позивача про отримання коштів у розмірі 819 грн. 40 коп. та видаткові касові ордери від 27.05.2011 р. № 3 на суму 1480 грн., від 26.10.2011 р. № 7 на суму 2 700 грн., від 09.12.2011 р. № 10 на суму 4 300 грн. та від 09.12.2011 р. № 11 на суму 2 000 грн. (а.с. 130-133, т. 1). Позивачем заперечувався факт отримання коштів, у зв»язку з чим за його клопотанням ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року була призначена судова почеркознавча експертиза (а.с. 210-212, т.1). Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31.07.2013 р. за № 4501450213-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] у видаткових касових ордерах від 27.05.2011 р. № 3, від 09.12.2011 р. № 10, від 09.12.2011 р. № 11, від 26.10.2011 р. № 7 та у відомості на виплату грошей від 11.05.2011 р. виконані [PERSON] (а.с. 218-225, т.1) Отже, вимоги в частині стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Вимоги про стягнення коштів в сумі 161 грн. 13 коп., як компенсації втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та визнані представниками відповідача і третьою особою, тому підлягають задоволенню. Судом також безспірно встановлено, що при звільненні позивача 30.11.2011 р. в день звільнення підприємством відповідача [PERSON] трудова книжка видана не була, отримав позивач трудову книжку лише 27 квітня 2012 року (а.с. 81, т.1). Факт своєчасної невидачі позивачу трудової книжки з вини відповідача підтверджується письмовим зверненням [PERSON] щодо цього від 03.04.2012 року до директора ТОВ «Малахіт», а також зверненням до Прокуратури Дніпровського району м. Києва від 11.04.2012 р. (а.с. 11, 13, т.1) Суду не доведено, що з боку відповідача вживались будь-які заходи з метою видачі [PERSON] трудової книжки. В матеріалах справи наявний лише один лист від 12.04.2012 р. ТОВ «Малахіт-Інвест», який адресований [PERSON] з проханням особисто з»явитися для отримання трудової книжки або надіслати письмову згоду на її отримання (а.с. 6, т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 зі змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з затримкою видачі трудової книжки він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 зі змінами. За викладених обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку видачі трудової книжки, згідно вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Оскільки з часу звільнення позивача з 30.11.2011 р. до дня отримання трудової книжки 27.04.2012 р. пройшло 104 робочих днів, то до виплати позивачу з відповідача належить сума 4 954 грн. 56 коп. (47 грн. 64 коп. х 104 дні). При цьому, суд виходить з того, що обчислення середньоденної заробітної плати, відповідно норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передували події, робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, тобто середньоденна заробітна плата позивача становить 47 грн.64 коп. (1229 грн. - заробітна плата за вересень 2011 року + 819,40 грн. - заробітна плата за жовтень 2011 року : 43 робочих дні (22 робочі дні у вересні 2011 р. та 21 робочі дні у жовтні 2011 р.)). Через неправомірні дії відповідача позивач у зв»язку з несвоєчасною видачею трудової книжки зазнав моральних переживань, оскільки не міг працевлаштуватись, через що не отримував будь-яких доходів, крім того, витрачав час на отримання довідок з роботи, що спричинило негативні зміни та порушення його сталих життєвих зв"язків, призвело до додаткових зусиль для організації його життя, крім того, витрачав свій час на звернення до адвокатів, написання заяв до прокуратури, звернення до суду, чим втратив душевний спокій. Враховуючи викладене та беручи до уваги предмет спору, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 216 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру та 107 грн. 30 коп. за немайнові вимоги (моральну шкоду), що загалом становить 321 грн. 90 коп.

Outcome: partial