Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м.Полтави з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Полтавакондитер» про скасування наказу про звільнення , поновлення на роботі,відшкодування втраченого середнього заробітку та невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що 01.07.2010 року вона була прийнята на ВАТ «Полтавакондитер» юрисконсультом в юридичний відділ , в послідуючому з 08.05.2012 року була переведена на посаду начальника юридичного відділу ПАТ «Полтавакондитер». 08 квітня 2013 року була звільнена з займаної посади за ст.40 п.4 КЗПП України за прогули без поважної причини 08.02.2013 року та 11.02.2013 року . З вказаним наказом №95/2 від 08.04.2013 року про своє звільнення, позивачка не згідна , вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню а вона поновленню на роботі на займаній посаді. Позивачка зазначає, що чинним трудовим законодавством передбачено право працівників на навчання без відриву від виробництва^ також обов»язок роботодавця про надання таким працівникам відпустки у зв»язку з навчанням. 01.02.2013вона, позивачка, подала до адміністрації відповідача заяву про надання відпустки для участі в екзаменаційній сесії в Національному Університеті «Юридична академія імені [PERSON] « Полтавського юридичного інституту в період з 04 по 22 лютого 2013 року . З 04.02.2013 вона, позивачка, приступила до участі в сесії. 22.02.2013 року в зв»язку зі службовою необхідністю позивачку було відізвано наказом з навчальної відпустки для представництва інтересів в Харківському апеляційному адміністративному суді. Отже відповідач визнавав той факт, що вона, позивачка, знаходилася у навчальній відпустці. 22.02.2013 року вона отримала зарплату в сумі 2000 грн. на зарплатну картку в банку. В зв»язку з погіршенням стану здоров»я вона, позивачка 05.03.2013 року подала в адміністрацію заяву 06.03.2013 року про звільнення,заяву зареєстровано 06.03.ІЗроку. 15.03.2013року вона. Позивачка , здала до бухгалтерії листок непрацездатності за період часу з 06.03.2013 року по 13.03.2013 року .А 15.03.2013 року отримала корінець з відомостями про нараховану та виплачену зарплату з якого вбачалося , що вона , позивачка , в лютому 2013 року працювала лише 48 год. із належних 168 годин і їй нараховано зарплату 1000,00 грн. премія 382,95 грн.оплата відрядження -220грн.74 * коп, та зазначено борг підприємству 681грн.77 коп. На звернення до бухгалтера про борг перед підприємством, їй було повідомлено, що табель обліку робочого часу було замінено начальником відділу кадрів за люти 2013 року, де зазначено кількість відпрацьованих днів, а зарплату фактично про авансували в сумі 2000 грн. тому і утворився борг. В послідуючому вона. Позивачка, з 14.03.2013 року по 20.03.2013 року знаходилася на лікарняному і подала лікарняний в бухгалтерію для оплати та 21.03.2013року написала заяву на звільнення за власним бажанням, та була повідомлена що по факту допущених прогулів на підприємстві проводиться службова перевірка. 08.04.2013 року вона, позивачка, з»явилася на роботу та їй повідомили що на 08.04.2013року призначено засідання профкому де буде розглянуто подання про її, позивачки, звільнення за прогули. Профспілковий комітет надав згоду на її звільнення і наказом від 08.04.2013 року вона, позивачка , була звільнена за ст.40 п.4 КЗПП України - за прогули. Вважає наказ неправомірним, оскільки він підписаний не керівником , а заступником директора, окрім того в день звільнення її не повідомлено про суми виплат, що належать їй, в тому числі робота в вихідні дні 02.03.04 січня 2013 року, Неправомірними діями відповідача їй, позивачці, завдано моральну шкоду, вона до даного часу хворіє, неправомірне звільнення для неї це велике нервове потрясіння. Позивачка просила визнати противоправним наказ про її звільнення №95/2 від 08.04.2013року , поновити її на посаді начальника юрвідділу,стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в 1895,52 грн., стягнути зарплату за лютий 2013 року в сумі 1623,69 грн. стягнути зарплату за роботу в вихідні дні в сумі 473грн.88 коп. стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 3000грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача з позовом не погодилася та просила відмовити в його задоволенні, вважає звільнення [PERSON] правомірним. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивачки. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з вчиненням нею прогулів 8 лютого 2013 року та 11 лютого 2013 року. Згідно з вимогами трудового законодавства у статті 36 КЗпП України встановлені підстави припинення трудового договору. У відповідності до наведеної норми права підстави для розірвання трудового договору можливо розділити на групи, а саме: звільнення за ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України); за ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України); за угодою сторін; у випадках передбачених діючим законодавством (п. 2 і 3 статті 23, статті 45 КЗпП України). Таким чином, власнику або уповноваженому ним органу надано право ініціювати звільнення працівника у випадках встановлених діючим законодавством, зокрема при скоєнні працівником прогулу. У відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. ^Позивачкою- бувшим Начальником юридичного відділу ПАТ «Полтавакондитер» [PERSON] було допущено прогули 8 лютого 2013 року та 11 лютого 2013 року, що підтверджується актами складеними працівниками підприємства та табелем обліку використання робочого часу за лютий 2013 року.(а.с.125Д26). Також, про вказане порушення трудової дисципліни 22 лютого 2013 року була складена службова записка начальником відділу кадрів [PERSON] на ім'я голови правління ПАТ «Полтавакондитер» [PERSON], який доручив відділу кадрів провести відповідну перевірку, зібрати документи та доповісти, про що свідчить резолюція на вказаній службовій записці.(а.с.161). У своєму письмовому поясненні від 5 березня 2013 року позивачка [PERSON] вказала, що вона перебувала на екзаменаційній сесії у період з 4 лютого 2013 року по 22 лютого 2013 року, про що вона подавала заяву про надання їй учбової відпустки та попереджала голову правління ПАТ «Полтавакондитер» [PERSON] Як встановлено судом, наказ про надання позивачці відпустки в зв»язку з навчання на підприємстві не видавався, тому позивачка 08.02.13 року та 11.02.13 року допустила прогули.. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Голова правління [PERSON] 6 березня 2013 року звернувся до первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України.(а.с.124). Після звернення голови правління до профспілкового органу про звільнення працівника 6 березня 2013 року, [PERSON] на роботу не виходила, так як перебувала на лікуванні, про що надала листки непрацездатності за період з 6.03.2013 року по 5.04.2013року (п»ятниця). У відповідності до вимог ст. 40 ч. З КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Враховуючи вимог ст. 40 ч. З КЗпП України [PERSON] була звільнена після завершення лікування, у першій день її виходу на роботу 8.04.2013 рок (понеділок). Позивачка [PERSON] подавала заяви про звільнення: 11 березня 2013 року про звільнення за згодою сторін та 21 березня 2013 року про звільнення за власним бажанням. Подані заяви про звільнення [PERSON] не були задоволені, оскільки вони були подані вже після того, як голова правління ПАТ «Полтавакондитер» прийняв рішення по її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та звернувся до профспілкової організації з відповідним поданням про наданням згоди на звільнення працівника. Провести звільнення до закінчення 2-х тижневого терміну з дати подання заяви про звільнення за власним бажанням [PERSON] у ПАТ «Полтавакондитер» була відсутня можливість, оскільки позивач перебувала на лікуванні, а звільняти працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період тимчасової працездатності не допускається, що встановлено ч. З ст. 40 КЗпП України. Як встановлено судом та доводиться зібраними по справі доказами, при звільненні [PERSON] порушень вимог трудового законодавства не допущено, що підтверджується наступними доказами. У відповідності до вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чщ мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З урахуванням вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України відповідач ПАТ «Полтавакондитер» звільнений від обов'язку доказування правомірності дій особи, яка провела звільнення [PERSON], у даній цивільній справі у зв'язку з встановленням цих обставин постановою Октябрського районного суду м. Полтави від ЗО травня 2013 року, яка набрала законної сили. (а. с. 18). Зазначеною постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2013 року провадження у справі відносно [PERSON], яка виконуючи обов'язки голови правління ПАТ «Полтавакондитер» провела звільнення позивачки, закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 41 ч. 1 КУпАП (порушення вимог законодавства про працю). Постановою суду встановлено, що згідно з актами складеними працівниками відділу кадрів ПАТ «Полтавакондитер» від 8.02.2013 року та 11.02.2013 року, табелем обліку використання робочого часу за лютий 2013 року та службової записки начальника відділу кадрів [PERSON] від 22.02.2013 року встановлено, що начальником юридичного відділу [PERSON] допущено прогули 8 лютого 2013 року та 11 лютого 2013 року. У своєму письмовому поясненні від 5 березня 2013 року [PERSON] вказала, що вона перебувала на екзаменаційній сесії у період з 4 лютого 2013 року по 22 лютого 2013 року, про що вона подавала заяву про надання їй учбової відпустки та попереджала голову правління ПАТ «Полтавакондитер» [PERSON] Наказ про надання [PERSON] учбової відпустки, передбаченої ст. 15 Закону України «Про відпустки», ПАТ «Полтавакондитер» не видавався. У відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] скоїла прогул, допустивши самовільний вихід у учбову відпустку, оскільки без відповідного наказу ПАТ «Полтавакондитер» про звільнення її від виконання трудових обов'язків у зв'язку з наданням учбової відпустки не вийшла на роботу 8 і 1 1 лютого 2013 року, документ, який підтверджує її участь у екзаменаційній сесії не надала, а тому головою правління правомірно було прийняте рішення про її звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. 6 березня 2013 року голова правління ПАТ «Полтавакондитер» на підставі ст, 43 КЗпП України звернувся до первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, на що отримав згоду. У період з 6.03.2013 року по 5.04.2013 року [PERSON] не працювала у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. У відповідності до вимог ст. 40 ч. З КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Враховуючи вимог ст. 40 ч. З КЗпП України [PERSON] була звільнена після завершення лікування 8.04.2013 року. Під час перебування на лікуванні [PERSON] подавала заяви про звільнення: 11 березня 2013 року про звільнення за згодою сторін та 21 березня 2013 року про звільнення за власним бажанням. Як встановлено в суді ПАТ «Полтавакондитер» правомірно не провів звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України, оскільки заява працівника про звільнення за власним бажанням лвід 21.03.2013 року була подана вже після того, як голова правління ПАТ «Полтавакондитер» прийняв рішення по її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Матеріалами справи доведено, що правильним є звільнення після закінчення 2-х тижневого терміну з дати подання заяви про звільнення за власним бажанням [PERSON], оскільки остання внаслідок перебування на лікуванні не працювала та не могла бути звільнена за ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період тимчасової втрати працездатності, що встановлено ч. З ст. 40 КЗпП України. При таких обставинах суд вважає, що при звільненні [PERSON] порушень вимог трудового законодавства не допущено, звільнення відбулося у відповідності до вимог ст. 40 ч. 1 п. 4, ч. З, ст. 43 КЗпП України. Окрім того правомірність звільнення позивачки підтверджують наступні письмові докази: акти про прогул працівника від 8.02.2013 року та від 11.02.2013 року,(а.с.125,126),табель обліку використання робочого часу за лютий 2013 року, службова записка начальника відділ кадрів [PERSON] від 22.02.2013 року (а.с.161), пояснення [PERSON] від 5.03.2013 року (а.с.160), подання голови правління ПАТ «Полтавакондитер» до профспілкової організації від 6.03.2013 року (а.с.124), виписка із протоколу № 117 засідання профкому ПАТ «Полтавакондитер» (а.с.132,136), лікарняні та довідки щодо тимчасової непрацездатності [PERSON] у період з 6.03.2012 року по 5.04.2013року (а.с.127-130),, заяви [PERSON] про звільнення від 11.03.2013 року та 21.03.2013року (а.с.152,159), наказ про звільнення №95/2 від 8.04.2013 року.(а.с.146). Доводи позивачки в чатсині несвоєчасного розрахунку при звільненні спростовуються повідомленням про суми нарахованої зарплати , які позивачка отримала 8 квітня 2013 року, де зазначено, що розрахунок виплат при звільненні за квітень 2013 року: Погодинно по окладу 4000 грн. : 175 год. (баланс квітня)* 8 год. (фактично відпрацьований час) = 1 82,86 грн. Компенсація невикористаної відпустки 56 днів = 9891,28 грн. Лікарняні листи - соц.страха = 2277,12 грн. Всього нараховано - 12351,26 грн., утримано податків та зборів -2300,41 грн., виплачено заробітну плату - 7773,73 грн., виплачено по лікарняним листах - 2277,12 грн. Таким чином, при звільненні 8.04.2013 року [PERSON] повністю виплачені належні їй зід підприємства суми. В зв»язку з відсутністю на роботі позивачки , відповідач вимушений був перевірити в зв»язку з чим відсутня позивачка на і тривалий час., тому і зверталися до Диканської рай лікарні з відповідними запитами. Інформацію щодо стану здоров'я позивачки надавалася районною лікарнею, відповідач цю інформацію нікому не передавав, не повідомляв, а тому якщо розповсюдженням такої інформації [PERSON] спричинена моральна шкода, то її повинна відшкодовувати лікарня. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналіз наведеної норми права вказує на те, що відшкодування моральної шкоди є можливим при порушенні власником або уповноваженим ним органом законних прав позивача. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що відповідач ПАТ «Полтавакондитер» у всіх випадках діяв законно , а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Таким чином зібрані по справі докази дають підстави суду повністю відмовити позивачці в задоволенні позову. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки в суді не доведено надання правової допомоги позивачці. Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Outcome: approved