Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

18 липня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги невиконанням відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання і завданням йому такими неправомірними діями матеріальних збитків. 21 січня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсними договору позики від 01 грудня 2011 року, мотивуючи свої вимоги протиправними діями позивача. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на обставини і факти, викладені у позовній заяві, та зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] у 2011 році було укладено усний договір позики, на виконання умов якого [PERSON] передав у борг відповідачу 90 000 грн. на його особисті потреби. Передача і отримання вказаної суми грошей у позику була оформлена 01 грудня 2011 року письмовою розпискою про отримання грошей, яку відповідач власноруч написав і особисто підписав у присутності двох свідків. Відповідач, прийнявши від нього гроші, зобов'язався повернути їх до 31 грудня 2011 року. Викладені [PERSON] у змісті розписки фактичні обставини відповідають дійсності, його дії при її написанні були добровільними, ніякого тиску на нього не чинилось. Розписка була написана у присутності інших осіб. Зазначені відповідачем у зустрічній позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Незважаючи на неодноразові звернення [PERSON] до відповідача з вимогою про повернення грошей, [PERSON] у добровільному порядку не бажає виконати взяте на себе грошове зобов'язання та не повертає одержану за договором у власність суму позики, чим суттєво порушує його законні права і інтереси. На момент звернення до суду відповідач не повернув борг і безпідставно прострочив виконання грошового зобов'язання. Такими неправомірними діями відповідача [PERSON] завдані матеріальні збитки. Враховуючи викладене, представник позивача [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики у розмірі 90000 грн. та понесені при зверненні до суду судові витрати у сумі 900 грн. Просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] за його безпідставністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пославшись на їх безпідставність - фактичне не укладення між ним та позивачем 01 грудня 2011 року договору позики. У судовому засіданні, заперечуючи первісний позов, та підтримуючи свій зустрічний позов, [PERSON] стверджував, що грошей в сумі 90 000 грн. у позивача не позичав. Зазначені в розписці грошові кошти йому фактично не передавались. Зазначив, що з 2008 року по 2011 рік він, як приватний підприємець перебував у договірних відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю приватна фірма «Віола», директором якої є [PERSON] В результаті проведеної у товаристві аудиторської перевірки, була нібито виявлена його, як приватного підприємця, заборгованість перед ТОВ ПФ «Віола» саме у сумі 90 000 грн. Співробітники фірми пред'явили йому результати даної перевірки і змусили написати розписку на суму заборгованості - 90 000 грн. з метою забезпечення свого ризику невиплати заборгованості, яка нібито утворилася. При цьому будь-яких коштів йому не передавали. Перебуваючи у пригніченому стані, та під тиском працівників товариства, він був змушений власноруч написати розписку. Факт наявності договору між ним та [PERSON], реальної передачі позивачем йому коштів та їх отримання як позики, [PERSON] категорично заперечує, стверджуючи, що ніяких коштів у борг він не брав. З вказаного приводу в правоохоронні органи він не звертався, тоді як у 2012 році керівництво ТОВ ПФ «Віола» звернулось до Київського РВ Донецького МУ ГУ УМВС України із заявою про притягнення його до кримінальної відповідальності за фактом шахрайства на суму понад 160 000 грн. Свою провину у скоєні даного злочину він категорично заперечує, у зв'язку з чим, з метою встановлення автентичності його підписів на відповідних документах, було призначено почеркознавче дослідження, яке направлено до НДЕКЦ при ГУМВС України в Донецькій області. За результатами проведеної оперативними співробітниками перевірки за фактом шахрайських дій з його боку, 11 лютого 2012 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи до отримання висновку експерта. У свою чергу, 30 травня 2013 року він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій. Так, 09 грудня 2011 року невстановлена особа, знаходячись в приміщенні ПАТ «Віола», шляхом зловживання довірою заволоділа належними йому грошовими коштами у розмірі 90000 грн. До теперішнього часу, будь-якого рішення за його заявою прийнято не було. Враховуючи викладене, посилаючись на те, що договір позики, який підтверджується розпискою позивача від 01 грудня 2011 року, вчинений проти його справжньої волі, внаслідок застосування психічного тиску з боку інших осіб, [PERSON] просить суд задовольнити його зустрічний позов та визнати недійсним договір позики, укладений між ним та [PERSON] 01 грудня 2011 року на суму 90000 грн., у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК). Цивільно-правовий договір у частині першій статті 626 ЦК України визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем [PERSON] та його представником надано суду копію письмової розписки від 01 грудня 2011 року, у змісті якої зазначено наступне (далі - мовою оригіналу): «Расписка. г. Донецк, Киевский район. Я, [PERSON], проживающий по адресу: [ADDRESS] паспорт: [NUMBER] видан Кировским РО Макеевского ГУ УМВД в Донецкой области 15.06.1995 г. 01.12.11 г. на основании договора займа заключенного в устной форме, получил от [PERSON] 90 000 гривен сроком до 31.12.11 г. Обязуюсь возвратить всю сумму займа в полном объеме не позднее 31.12.11 г. Расписка написана мною собственноручно в присутствии свидетелей: 1. [PERSON]. 2. [PERSON]. Физическое и моральное давление на меня не оказывалось. Дата - 01.12.2011 г. Подпись». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів - саме у борг на підставі усного договору позики. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] У судовому засіданні відповідач визнав, що текст представленої позивачем розписки написаний та підписаний ним власноручно. Факт передачі і отримання грошових коштів у розписці посвідчений свідками [PERSON] і [PERSON] Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аргументуючи підстави зустрічного позову про визнання недійсним спірного договору позики [PERSON] послався на його безгрошовість та написання боргової розписки внаслідок застосування до нього психологічного тиску зі сторони співробітників ТОВ ПФ «Віола», у тому числі начальника служби безпеки, який погрожував йому фізичною розправою. Відповідач наполягав на тому, що спірна розписка, яка складена ним під тиском з боку співробітників ТОВ ПФ «Віола», підтверджує не передачу грошових коштів, а гарантує сплату ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, яка виникла в нього перед ТОВ ПФ «Віола» в результаті здійснення ним підприємницької діяльності. Стаття 1051 ЦК України надає позичальнику право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з частинами 1 і 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Для чинності правочину, відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями частини 1 статті 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Зі змісту статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У постанові від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що: п.20 - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення; п.21 - при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Зі змісту вищенаведених норм закону випливає, що при заявлені вимог про визнання правочину недійсним повинні бути доведені факти обману чи насильства та наявність їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Обставини застосування психологічного тиску мають існувати саме на момент вчинення правочину. За ініціативою сторони відповідача в судовому засіданні допитаний у якості свідка [PERSON], пояснив суду, що він та [PERSON] більше трьох років, здійснюючи підприємницьку діяльність, перебували у договірних відносинах з ТОВ ПФ «Віола». 09 грудня 2011 року їх обох запросили до кабінету заступника директора фірми [PERSON] де під психологічним тиском та введенням в оману змусили написати розписки про отримання певної суми боргу у [PERSON] Особисто його змусили скласти розписку про отримання боргу у сумі 114000 грн. У абзаці другому частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків. У пункті 12 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України звернув увагу суддів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Допитані в судовому засіданні у якості свідків працівники ТОВ ПФ «Віола» - [PERSON] і [PERSON], підтвердили факт передачі [PERSON] грошових коштів у борг [PERSON] При цьому зазначили, що відповідач сам власноруч без застосування до нього будь-якого впливу написав розписку та поставив підпис. Власноручне написання відповідачем боргової розписки відбулося в нормальній, спокійній обстановці, дії відповідача були добровільними. Відповідач особисто отримав суму позики. Крім того стверджували, що факт передачі грошей у борг і написання розписки, ніяк не пов'язані із здійсненням [PERSON] підприємницької діяльності. Свідок [PERSON] пояснила суду, що займає посаду першого заступника директора ТОВ ПФ «Віола», директором якого є [PERSON] З відповідачем [PERSON] вона знайома у зв'язку з тим, що останній, здійснюючи підприємницьку діяльність перебував у договірних відносинах з ТОВ ПФ «Віола» з придбання товару. У грудні 2011 року до неї звернувся директор фірми [PERSON] з проханням надати йому зразок боргової розписки. З пояснень директора ТОВ ПФ «Віола» [PERSON], їй стало відомо, що до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому у борг певну суму грошей. На прохання [PERSON] вона підготовила зразок розписки, за яким, у приміщенні кімнати переговорів ТОВ ПФ «Віола», [PERSON] особисто, власноруч склав свою розписку про отримання у [PERSON] в борг грошових коштів. При складанні розписки були присутніми двоє свідків з числа співробітників фірми. Жодного психологічного тиску чи погроз насильства до [PERSON] при цьому застосовано не було. Вона не заперечувала факту того, що дійсно за результатами проведеної аудиторської перевірки було виявлено борг [PERSON] перед фірмою за договором-купівлі продажу продукції у сумі 90000 грн. Але факт передачі грошей у борг і написання ним розписки, ніяк не пов'язані із здійсненням [PERSON] підприємницької діяльності та виявленою у нього заборгованістю. Гроші в борг [PERSON] були надані [PERSON] виключно на його особисте прохання. Як було встановлено під час розгляду справи, після 01 грудня 2011 року до 30 травня 2013 року до правоохоронних органів з приводу написання боргової розписки під психологічним тиском та погрозою насильства, [PERSON] не звертався. Зі змісту повідомлених [PERSON] в судовому засіданні обставин убачається, що 30 травня 2013 року, вже після початку розгляду цивільної справи, він звернувся до правоохоронних органів із заявою в якій просив прийняти заходи щодо невстановлених осіб, які шляхом зловживання довірою заволоділи належними йому грошовими коштами у розмірі 90000 грн. Матеріали за його зверненням прокуратурою Кіровського району м. Макіївки Донецької області зареєстровані у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань та направлені за територіальною підслідністю до СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області. На теперішній час кримінальне провадження за його заявою про примушення написати боргову розписку перебуває на стадії досудового розслідування, і наслідки його розгляду не відомі. З тексту пояснення відповідача не вбачається, що його звернення із заявою до правоохоронних органів має безпосереднє відношення до суті заявлених позовних вимог та цивільно-правових зобов'язань, які виникли у нього за договором позики від 01 грудня 2011 року. Більше того, суд критично ставиться до факту звернення [PERSON] із заявою до правоохоронних органів саме під час розгляду вказаної цивільної справи, оскільки відповідач тривалий час не звертався до правоохоронних органів з вказаними вимогами, при цьому він достовірно знав про своє порушене право та мав реальну можливість отримати кваліфіковану юридичну допомогу. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] ніхто не чинив перешкоди у зверненні до суду або до правоохоронних органів раніше. На думку суду, даний факт реєстрації кримінального провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за положеннями Кримінального процесуального кодексу України свідчить лише про звернення відповідача [PERSON] із заявою про вчинення злочину та не підтверджує обставин щодо неотримання ним грошей по договору. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем не надано суду належних, переконливих доказів на підтвердження обставин обману та застосування стосовно [PERSON] психологічного тиску під час вчинення спірного договору позики. Зважаючи на наведене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й розписка відповідача свідчить про його укладення 01.12.2011 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Така його форма (у вигляді розписки) надана договору за бажанням і домовленістю сторін правочину. Оригінал зазначеної розписки знаходиться у позивача [PERSON] і є документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику з укладенням між ними договору позики, та визнає її належним доказом по справі. За умовами даної угоди [PERSON] одержав в борг від позивача на власні потреби грошові кошти в у розмірі 90000 гривень. Позиція відповідача, на думку суду, не ґрунтується на будь-яких належних доказах і спростовується встановленими судом обставинами по справі та вищенаведеними доказами. У матеріалах справи відсутнє об'єктивне підтвердження факту того, що представлена письмова розписка є наслідком неправомірних дій позивачки. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак, оскільки спірний договір є чинним, у відповідності до положень статті 629 ЦК України він є обов'язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Норма статті 1049 ЦК України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу [PERSON] не виконав умови договору позики і не повернув [PERSON] в обумовлений термін борг у сумі 90000 гривень, тому порушене право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми основного боргу на користь позивача. Матеріальне становище і фінансова неспроможність відповідача судом не приймаються до уваги. Як наголошується в частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідальність за невиконання зобов'язання, яке виникає за договором позики, згідно норм чинного цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Матеріалами справи документально підтверджена сплата позивачем при зверненні з позовом судового збору в сумі 900 грн., які стягуються з відповідача на його користь. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved