Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 01.12.2009 року була прийнята на роботу до ПАТ «Кіровський» на посаду юрисконсульта з посадовим окладом згідно штатного розпису на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. 10 грудня 2012 року нею було складено заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України та надіслано її поштою листом з описом вкладення на адресу ПАТ «Кіровський», оскільки у неї вже не було бажання та можливості продовжувати роботу на даному підприємстві внаслідок постійного порушення відповідачем законодавства про працю. Вважає, що в день отримання заяви про звільнення - 14.12.2012 року відповідач був зобов'язаний звільнити її, провести розрахунок та надати низку документів. Однак жодної відповіді, розрахункових сум та документів вона так і не отримала. Лише 27.02.2013 року вона отримала поштове відправлення, в якому знаходились її трудова книжка та копія наказу про звільнення №114 від 30.08.2012 року, з яких вона дізналася, що відповідач звільнив її 30 серпня 2012 року на підставі п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України, яка передбачає звільнення з ініціативи роботодавця у зв'язку із прогулом без поважної причини. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки при її звільненні відповідачем не було дотримано правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, передбачених статтями 148, 149 КЗпП України, зокрема, пропущено місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення. В той же час відповідач до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не витребував від неї письмових пояснень; при обранні виду стягнення не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку; з наказом про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення №114 від 30.08.2012 року не ознайомив позивача та не надав його копію у встановлений законом строк; не повідомив письмово позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні; не провів з позивачем розрахунок, усупереч вимогам статей 47, 116 КЗпП України. Оскільки вона не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем у зв'язку із допущеними щодо неї порушеннями законодавства про працю, вважає, що замість поновлення на роботі вона маю право на визнання звільнення незаконним, зміну дати звільнення та формулювання його причини з п.4 ст.40 КЗпП України на п.3 ст.38 КЗпП України «за власним бажанням в зв'язку із невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю та умов трудового договору», а днем звільнення визнати день постановлення судового рішення. Одночасно, при припиненні трудового договору з підстав п.3 ст.38 КЗпП України, відповідно до вимог статті 44 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити їй вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, неправомірні дії відповідача, які полягли у звільненні за п.4 ст.40 КЗпП України призвели до її моральних страждань, які вона оцінює на суму 300 000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги змінила, просила: 1) визнати незаконним звільнення її з роботи 30.08.2012 року за п.4 ст.40 КЗпП України; 2) скасувати наказ №114 від 30.08.2012 року про її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України; 3) змінити формулювання причини звільнення з частини 4 статті 40 КЗпП України «за прогул без поважних причин» на частину 3 статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням у зв'язку із невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю та умов трудового договору»; 4) стягнути з відповідача вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку позивача; 5) змінити дату звільнення, днем звільнення позивача визнати день постановлення судового рішення по даній справі; 6) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.08.2012 року по день постановлення судового рішення по даній справі; 7) стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 55 000 гривень; 8) визнати недійсним запис у трудовій книжці позивача за № 09 від 30.08.2012 року про звільнення за прогул без поважної причини за п.4 ст.40 КЗпП України; 9) зобов'язати відповідача внести до трудової книжки позивача відомості про недійсність запису за № 09 від 30.08.2012 року про звільнення за прогул без поважної причини за п.4 ст.40 КЗпП України; 10) зобов'язати відповідача внести до трудової книжки позивача відомості про зміну формулювання причини та дати звільнення з роботи, а саме: з зазначенням підстав звільнення за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням у зв'язку із невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю та умов трудового договору»; 11) зобов'язати відповідача внести до трудової книжки позивача відомості про зміну дати звільнення з 30 серпня 2012 року на день постановлення судового рішення по даній справі; 12) стягнути з відповідача на користь Позивача грошову компенсацію за усі не використані позивачем дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу з 30.08.2012 року по день постановлення судового рішення по даній справі. Представники відповідача у судове засідання з'явилися, позов не визнали, вказали, що [PERSON] працювала на ПАТ «Кіровський» юрисконсультом з 01.12.2009 року. З 27.04.2012 по 25.05.2012 була відсутня на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, до роботи мала стати 26.05.2012. Враховуючи те, що 26.05.2012 є вихідним днем (субота), [PERSON] мала стати до роботи 28.05.2012 - понеділок, проте з 28.05.2012 і по 30.08.2012 вона на роботу не з'являлась, про причини не виходу не повідомляла. Інспектором відділу кадрів [PERSON] за участю працівників ПАТ «Кіровський» щодня складались акти відсутності [PERSON] на роботі, а також у табелях обліку робочого часу за травень, червень, липень та серпень місяці 2012 року [PERSON] відмічена літерою «п» - прогул, за кожний робочий день місяця. Станом на 30.08.2012 будь-які пояснення причин відсутності з 28.05.2012, у т.ч. виправдовуючих документів, від [PERSON] на адресу ПАТ «Кіровський» не надходили. Зазначили, що [PERSON] за місцем свого проживання була відсутня. У той же час, у період з червня по серпень 2012 року [PERSON] отримувала кореспонденцію - відповіді державних органів на її запити та скарги, що свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від отримання кореспонденції з ПАТ «Кіровський» та надання будь-яких пояснень причин своєї відсутності на роботі. Вказали, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Враховуючи те, що звільнення [PERSON] за прогули відбулось з дотриманням порядку, передбаченого Кодексом законів про працю України, а також відсутність належних доказів та причинно-наслідкового зв'язку, які б свідчили про завдання їй моральних страждань, позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необгрунтованою та безпідставною. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно наказу ПАТ «Кіровський» № 126-к від 01.12.2009 року була прийнята на посаду юрисконсульта з 01.12.2009 року (т.1 а.с. 7). Відповідно до наказу директора ПАТ «Кіровський» [PERSON] від 30.08.2012 року № 114-к юрисконсульта ПАТ «Кіровський» [PERSON] звільнено з роботи 30 серпня 2012 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин (т.1, а.с. 24, 25, 244). Як вбачається з наказу № 114-к від 30.08.2012 року причиною звільнення позивача є її відсутність на роботі з 28.05.2012 року по 30.08.2012 року без поважних причин, що є прогулом та безумовним порушенням трудової дисципліни. Враховуючи те, що позивач в день звільнення була відсутня за місцем роботи, то відповідач рекомендованими листами від 31.08.2012, 05.09.2012, 20.09.2012, 23.11.2012 повідомляв [PERSON] про те, що її звільнено з роботи 30.08.2012 року та про те, що їй необхідно з'явитись на ПАТ «Кіровський» для отримання трудової книжки, копії наказу про звільнення, розрахункового листа за серпень 2012 року та про те, що розрахункові кошти, у т.ч. за 31 к.д. невикористаної щорічної відпустки будуть перераховані на особистий картковий рахунок, відкритий в ПАТ «Ощадбанк» (т.1 а.с. 84-100). Згідно п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що позивач в період з 27.04.2012 року по 25.05.2012 року була відсутня на роботі в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листками непрацездатності № 188274 за період з 27.04.2012 по 04.05.2012 та № 375722 за період з 07.05.2012 по 25.05.2012 (т.2, а.с. 28). Зазначені листки [PERSON] направила до підприємства рекомендованим листом 29.05.2012. До виконання трудових обов'язків позивач повинна була приступити 28.05.2012 року. Проте, з 28.05.2012 і по 30.08.2012 позивач на роботу не з'являлась, про причини неявки роботодавця не повідомляла, що підтверджується актами про відсутність юрисконсульта [PERSON] на своєму робочому місці, які складалися щодня починаючи з 28.05.2012 по 30.08.2012 (т.1 а.с. 134-199), та табелями обліку робочого часу за травень, червень, липень і серпень 2012 року, де [PERSON] ставилася відмітка «прогул» за кожний робочий день місяця (т.1 а.с. 114-129). 18.03.2012 та 30.05.2012 працівниками ПАТ «Кіровський» було здійснено вихід за місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: м. Кіровоград, вул. Херсонська, 84, з метою з'ясування причин її відсутності на роботі та встановлення місцезнаходження, але вдома вона була відсутня, про що були складені акти (т.1 а.с.132, 133), а рекомендовані листи та телеграми з ПАТ «Кіровський» поверталися за закінченням терміну зберігання (т.1 а.с. 73-107). У той же час, з матеріалів справи вбачається, що у період з червня по серпень 2012 року [PERSON] отримувала кореспонденцію - відповіді державних органів на її запити та скарги (т.2 а.с. 34, 43). Встановлено, що відповідно до листа [PERSON] від 14.06.2012, остання зверталася до директора підприємства [PERSON] та повідомляла про те, що знаходилась на лікарняному, а також просила надати інформацію з приводу не допуску її до місця роботи (т. 1, а.с. 101). Рекомендованими листами з повідомленням від 26.06.2012 та 12.07.2012, адресованих позивачу, ПАТ «Кіровський» повідомляв [PERSON] про відсутність її на робочому місці та про те, що ніхто із працівників ПАТ «Кіровський» не перешкоджав з'являтися на роботу, і що [PERSON] чекають на робочому місці в робочі дні (т.1 а.с. 102-110). Зазначене свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від отримання кореспонденції від ПАТ «Кіровський» та надання будь-яких пояснень причин своєї відсутності на роботі. Будь-яких документів чи інших доказів, які б свідчили про поважність причин відсутності [PERSON] у період з 28.05.2012 по 30.08.2012 на робочому місці, нею роботодавцю та суду не надано. Також не надано доказів того, що відповідачем чинилися перешкоди позивачу у допуску її до місця роботи та виконання своїх посадових обов'язків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2003 року працює інспектором відділу кадрів ПАТ «Кіровський». З 2009 року по серпень 2012 року [PERSON] працювала на підприємстві на посаді юрисконсульта. Останній раз вона бачила [PERSON] на роботі у кінці квітня 2012 року. Після чого [PERSON] перестала з'являтися на робоче місце. Причини невиходу на роботу їй невідомі. У травні 2012 року вона особисто з водієм ПАТ «Кіровський» їздила за адресою місця проживання [PERSON], де батько останньої повідомив, що позивач проживає на іншій квартирі, а до нього не з'являється. Потім вони ще раз їздили за місцем проживання [PERSON], однак її батько повідомив, що доньки немає, і сказав, щоб вони більше не їздили за даною адресою. Зазначила, що в період відсутності [PERSON] на роботі кожного дня складався акт про відсутність працівника на робочому місці, а в табелі ставилась відмітка «прогул». Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона з серпня 2009 року працює бухгалтером ПАТ «Кіровський». При звільненні [PERSON] їй була нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 3771,86 грн. та здійснено розрахунок за листками непрацездатності. Дані кошти 27.07.2012 року були перераховані [PERSON] на картку. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала секретарем директора ПАТ «Кіровський» до середини липня 2012 року та перебуває у дружніх стосунках з [PERSON], яка добросовісно виконувала свої посадові обов'язки. Однак, у квітні 2012 року директор підприємства [PERSON] почала вимагати у [PERSON] її звільнення. Вказала, що вона особисто отримувала листки непрацездатності на позивача та передавала до відділу кадрів. Станом на середину липня [PERSON] з лікарняного не виходила, останній раз її бачила на роботі у квітні 2012 року. Матеріалами справи підтверджено, що на виконання пункту 2 наказу про звільнення від 30.08.2012 року № 114-к, 30.08.2012 здійснено нарахування належних до виплати [PERSON] сум при звільненні, які на день звільнення складали 4603,19 грн., у т.ч. податок на доходи фізичних осіб - 665,62 грн. та єдиний соціальний внесок - 165,71 грн., що є компенсацією за невикористану відпустку в кількості 31 календарний день. Зазначене підтверджується довідкою про нарахування заробітної плати за 2012 рік (т.1 а.с. 221) та довідкою про доходи [PERSON] (т.l а.с. 245), а також розрахунковим листком (т.l а.с. 246). Вказане нарахування здійснювалось з врахування того, що [PERSON] з 27.04.2012 по 25.05.2012 була відсутня на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а з 28.05.2012 і по 30.08.2012 вона на роботу не з'являлась, про причини не з'явлення не повідомляла, тому їй за вказаний період заробітна плата не нараховувалась. 31.08.2012 здійснено перерахування на особистий картковий рахунок, відкритий в ПАТ «Ощадбанк» на ім'я [PERSON], остаточної суми компенсації за невикористану відпустку в кількості 31 к.д. у розмірі 3 771,86 грн. Зазначене підтверджується зведеною відомістю сум для зарахування на картрахунки від 31.08.2012 (т.l а.с. 247). Судом встановлено, що 10.12.2012 позивачем було надіслано на адресу ПАТ «Кіровський» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю (т.1 а.с. 11). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Подана позивачем заява про звільнення за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України не може бути прийнята до уваги суду в якості поважності причин неявки на роботу. Оскільки вказані працівником причини звільнення роботодавцем не були визнані та не підтверджуються в ході судового розгляду, її звільнення не може вважатися таким, що зумовлене наявністю поважних причин визначених КЗпП України, то і вимога про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що належних та допустимих доказів поважності причин відсутності на робочому місці [PERSON] суду не надано, а її твердження щодо відсутності прогулів так як мали місце поважні причини пов'язані із неприязними відносинами з директором підприємства [PERSON], яка чинила тиск на позивача та не допускала на робоче місце є такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування відповідачем положень п.4 ст.40 КЗпП України, так як факт відсутності позивача зафіксований в порядку передбаченому законом (т.1 а.с. 73-205), а тому підстав для визнання звільнення [PERSON] незаконним та скасування наказу про звільнення не вбачається. В зв'язку з чим, вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення з ч. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зміни дати звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зобов'язання внести до неї відомості про недійсність запису та зміну формулювання причин та дати звільнення задоволенню не підлягають, оскільки не були доведені належним чином обставини порушення відповідачем законодавства про працю і умов трудового договору. Посилання позивача на наявність порушення відповідачем вимог ст.ст. 148, 149 КЗпП України є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний акт комісії ПАТ «Кіровський» про службове розслідування від 30.08.2012 та пояснювальна записка інспектора відділу кадрів ПАТ «Кіровський» [PERSON] від 29.08.2012 (т.1 а.с. 203, 205), а тому суд враховує обчислення строку для застосування дисциплінарного стягнення саме з дня закінчення службового розслідування. Крім того, суд вважає, що метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього порядку з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. А отже вказані вимоги закону слід вважати додержаними. З урахуванням статей 11 і 60 ЦПК України, саме на позивача покладається обов'язок довести факти порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, і за умови чого пред'явлений позов може бути задоволений. Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним звільнення, скасування наказу, зміни формулювання причини звільнення, відповідно не можуть бути задоволенні й інші позовні вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за усі невикористані дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди. За наведених обставин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки доказів в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано.

Outcome: dismissed