Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Вказуючи на те, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть в добровільному порядку розділити придбане у шлюбі нерухоме майно - жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по [ADDRESS], позивач звернулася до суду з позовом про поділ вказаного будинку в натурі. В подальшому позивач змінила позовні вимоги і просила встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши їй у користування дві жилі кімнати площею 15,5 квадратних метрів та 9,0 квадратних мерти із трьох, які є в будинку, а кухню, коридор, санвузол залишити у спільному користуванні її та відповідача. Просила також вселити її у вказаний будинок у примусовому порядку з врахуванням того, що відповідач чинить їй перешкоди у доступі до спільного житла. В судовому засіданні позивач змінені позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними була придбана у власність квартира, яку в подальшому вони обміняли на спірний жилий будинок. Після розірвання шлюбу вона проживала у іншому населеному пункті, де постійно працювала, однак в даний час обставини змінилися, вона не має іншого житла, тому просила встановити порядок користування спільним житлом згідно поданої нею заяви про зміну позовних вимог та вселити її у будинок, так як відповідач чинить їй в цьому перепони і не впускає в житло. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши, що позивач протягом тривалого часу у спірному будинку не проживає, будинок має малу жилу площу, він в даний час проживає в ньому з іншою жінкою, хоча і без реєстрації щлюбу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, прямо визначених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно ст. ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.ст. 150 та 155 ЖК Української РСР визначають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Жилі будинки, що є в приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучені, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, крім випадків, чітко визначених законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі Договору міни від 22 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Диканської державної нотаріальної контори та зареєстрованого 24 квітня 1997 року в Бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 1564 на ім'я позивача набули у власність жилий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS]. Він знаходиться на земельнй ділянці загальною площею 0,29 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка належить позивачу на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ - ПЛ № 015061, виданого Диканською селищною радою народних депутатів Диканського району Полтавської області 21 листопада 1997 року. Договір міни був укладений в інтересах сім'ї, чого не заперечував у суді і відповідач. 04 липня 2008 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 04 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області. В даний час позивач у спірному жилому будинку не проживає, відповідач заперечує проти її вселення та чинить у цьому перешкоди, порушуючи право позивача на користування належним їй жилим приміщенням. За вказаних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для вселення позивача у спірний жилий будинок. Вирішуючи питання про порядок користування спірним житлом суд враховує, що будинок, згідно технічного паспорта, виданого Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", складається з наступних приміщень - коридова (сіней) ІІ, кладової І, кухні 1-3 та жилих кімнат 1-4 площею 10,4 м кв., 1-5 площею 9,0 м кв., 1-6 площею 15,3 м кв. При цьому кімната 1-6 площею 15,3 м кв. є прохідною. Із пояснень у суді відповідача вбачається, що він постійно використовує у якості спальні жилу кімнату 1-5 площею 9,0 м кв. За вказаних обставин суд не знаходить підстав для виділення позивачу в користування жилих кімнат 1-5 та 1-6, а приходить до висновку про необхідність виділення їй у користування жилої кімнати 1-4 площею 10,4 м кв., якою не користується відповідач і яка, відповідно, є вільною, залишивши у користуванні відповідача жилу кімнату 1-5 площею 9,0 м кв. Жилу кімнату 1-6 загальною площею 15,3 м кв., яка є прохідною, а також усі інші нежилі приміщення будинку необхідно залишити у спільному користуванні сторін. Згідно ст.ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed