Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

До суду звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа - Одеська універсальна товарна біржа GIP, про визнання договору купівлі-продажу квартири №94/0746 дійсним, визначення часток в спільній власності, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом. В подальшому позивачки уточнили позовні вимоги та просили визнати факт рівності часток, визнати за позивачками право власності на 1/3 частину [ADDRESS] встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] та визнати право власності на 1/3 частину вищевказаного майна за [PERSON] в порядку спадкування за законом. В ході розгляду справи до участі залучено співвідповідача - Одеську міську раду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.1994 р. між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON], діючою від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON], уклали на Одеській універсальній товарній біржі GIP договір купівлі-продажу [ADDRESS]. Квартира зареєстрована на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], укладений у письмовій формі, нотаріально не посвідчувався, на вимогу продавців був оформлений на Одеській універсальній товарній біржі GIP. Сторони за договором домовились відносно усіх суттєвих умов правочину, продавці та покупці повністю виконали всі умови договору. Покупці [PERSON] та [PERSON]. розрахувалися з продавцями, прийняли квартиру у власність, зареєструвалися за вищевказаною адресою, постійно мешкають у цій квартирі та сплачують комунальні платежі. Продавці отримали гроші та звільнили квартиру. Продаж квартири за вищевказаним біржовим договором купівлі-продажу сторонами було вчинено за 20 млн. крб., які були отримані продавцями до підписання ними цього договору. Нотаріально договір сторони не оформляли, так як працівники біржі запевнили в тому, що біржові договори купівлі-продажу не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню, про що також зазначено в його тексті. [INFO] р. [PERSON] помер. [PERSON] та [PERSON] являються спадкоємцями першої черги як донька та дружина померлого. [PERSON] фактично прийняла спадщину, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, була зареєстрована в зазначеній квартирі, але через скрутне матеріальне становище не зверталась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Сторони, повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явились, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] померла [INFO] року, після її смерті її правонаступником є відповідач [PERSON], який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, своїх заперечень проти позову не направляв. В матеріалах справи є заява позивачок по підтримання позовних вимог та слухання справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як видно з представлених матеріалів, 15 червня 1979 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Ленінському відділі ЗАГС м. Одест, актовий запис № 624 (а.с.9). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Від шлюбу у сторін [INFO] року народилася донька - [PERSON] (а.с.11). 13 листопада 2004 р. [PERSON] одружився з [PERSON], про що Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси зроблено запис за №305. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.12). Відповідно до договору купівлі-продажу № 94/0746 від 21.11.1994 року [PERSON] разом з [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], придбали у [PERSON] та [PERSON], двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м, договір укладений у письмовій формі, нотаріально не посвідчувався, був оформлений на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 30.11.1994 року в кн. 93 пр.стр.191637. Сторони за договором домовились відносно усіх суттєвих умов правочину, продавці та покупець повністю виконали всі умови договору. Покупець [PERSON] розрахувався з продавцями, прийняв квартиру у власність, зареєструвався за вищевказаною адресою, постійно мешкав у цій квартирі разом із своєю сім'єю та сплачував комунальні платежі. Продавці отримали гроші та звільнили квартиру. Продаж квартири за вищевказаним біржовим договором купівлі-продажу сторонами було вчинено за 20 млн. крб., які були отримані продавцями до його підписання. В подальшому будь-яких спорів з приводу договору купівлі-продажу нерухомого майна № 94/0746 від 21.11.1994 року між продавцями та покупцем не виникало. Враховуючи дату укладення угоди, до виниклих правовідносин застосовуються норми Цивільного Кодексу Української УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до вимог ст.71 ЦК Української УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з вимогами ст.75 ЦК Української УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Нормами ст.76 ЦК Української УРСР визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як визначено нормами ст.224 ЦК Української УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виниклих правовідносин, громадянин набуває право власності на майно одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом. Яких-небудь суперечок між сторонами договору судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Однак порушена форма угоди, тому що при оформленні її не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст. 227 ЦК Української УРСР 1963 року. Оскільки зазначена угода цілком виконана сторонами, але порушена її форма, суд вважає, що порушене право підлягає відновленню. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як видно із змісту договору після його укладення власниками квартири зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки домовленостей про частки умови не містять, тому суд приходить до висновку, що вони стали власниками в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожний. [INFO] року помер [PERSON], про що відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської рай адміністрації виконкому Одеської міськради зроблено запис №1659 (а.с.10). Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані і проживають в квартирі з 13 січня 1995 року та з 21 жовтня 1998 року відповідно(а.с.17). Згідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як видно з листа Четвертої одеської державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася (а.с.47) Згідно ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Нормами ч.4 ст.19 Закону України «Про власність», що діяв на час смерті [PERSON], було визначено, що право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі. Позивач [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановлений законом строк, так як вступила у володіння та управління спадковим майном, оскільки проживала разом з батьком, і після його смерті залишилися проживати в квартирі, сплачуючи комунальні платежі. Позивач [PERSON] зазначила, що не претендує на спадщину. Відповідно до ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна відповідно до ст.1217 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими та доказаними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved