Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційно-технічний центр «Будреконструкція» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину новоствореного об'єкту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 березня 2009 року між сторонами була усно укладена Угода про наміри із тим, що позивач та відповідач укладуть в майбутньому Договір підряду, згідно якого, позивач побудує гараж [ADDRESS] за свої кошти, сили та на власний ризик, а після підписання Актів виконаних робіт, відповідач визнає за позивачем право власності на 1/2 частину збудованого гаражу та вчинить усі необхідні дії для проведення держаної реєстрації такого права власності. Так, 15 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір підряду (надалі - Договір). Відповідно до умов Договору позивач доручив, а відповідач прийняв на себе зобов'язання по виконанню ремонтно-будівельних, опоряджувальних та інших робіт, з використанням своїх матеріалів, на об'єкті, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - об'єкт, гараж). Перелік основних робіт був зафіксований у кошторисі. При цьому, відповідно до п.п. 2.1, 2.3 Договору визначено, що загальна ціна Договору становить 437 967 грн. 45 коп. та розрахунки за виконані роботи здійснюються згідно Актів виконаних робіт. Згідно з Актом виконаних робіт № 1 від 17 липня 2010 року позивач, як сторона-підрядник, свої зобов'язання по Договору виконав в повному обсязі, проте, відповідач порушив умови Договору та сплатив лише частину грошей за виконану роботу, а саме 218 983 грн. 73 коп. Іншу частину грошової суми відповідач сплачувати відмовляється, як і відмовляється виконувати вимоги Угоди про наміри, зокрема, визнавати за позивачем право власності на 1/2 частину збудованого гаражу та вчиняти всі необхідні дії для проведення держаної реєстрації такого права власності. Разом з тим, за умовами Угоди про наміри, у випадку, якщо відповідач відмовляється від оплати будівельних робіт послуг позивача, останній вправі вимагати відшкодування збитків та визнання права власності на об'єкт, що був збудований ним власноручно та за свої кошти. Крім того, позивач здійснював свою господарську діяльність на підставі Статуту та ліцензії на будівельну діяльність, строк дії якої був з 13 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2011 року. На підстав зазначеного та враховуючи положення ст. 331 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позивач просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на 1/2 частину на новостворений об'єкт, загальною площею 288 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, під час розгляду справи в суді відповідачем подано зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційно-технічний центр «Будреконструкція» про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, який був прийнятий до спільного провадження з первісним позовом відповідно до ухвали від 07 червня 2013 року. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що згідно довідки від 20 грудня 2012 року, виданої кооперативом «Макарівським» в Шевченківському районі м. Києва, відповідач є власником боксу [ADDRESS] у ОАК «Макарівський» по [ADDRESS] відповідно до рішення загальних зборів членів вказаного кооперативу від 17 грудня 1998 року. Вказаний гараж має площу 295 кв.м. з підвалом та надбудовою. Також, вищезазначеною довідкою зазначено, що відповідачу було виділено і земельну ділянку під будівництво гаражів загальною площею 1,21 Га. 15 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір підряду і відповідно до його умов доказом виконання сторонами своїх зобов'язань виступає Акт виконаних робіт № 1, який на даний час знаходиться у відповідача і поки що відповідачу не повернутий та частково не оплачений, оскільки позивачем не виконано ряд вимог та домовленостей по їх з відповідачем усному договору про наміри. Так, відповідач зазначає, що позивач не передає йому всю необхідну технічну документацію на будівництво, яка повинна бути для належного оформлення відповідачем права власності на об'єкт. При цьому, відповідач неодноразово в усній формі та в телефонному режимі звертався до керівництва позивача із проханням виконати належно всі умови Договору, однак, позивач з відповідача вимагає лише гроші і підписані Акти. Такі дії, на думку відповідача, є протиправними та перешкоджають йому в реалізації його права власності, адже, через протиправність дій позивача, він не може далі узаконювати самочинне будівництво. Відповідач наголошує, що ним, аби належним чином захистити своє право на об'єкт, було замовлено та отримано Звіт від ПП «Універсальна проектно-будівельна група «СІТІ Строй», яка є ліцензійним, спеціалізованим підприємством, про те, що за результатами проведення технічного огляду об'єкту гаражного боксу [ADDRESS] встановлена його відповідність вимогам надійності і безпечності і можливості його подальшої безпечної експлуатації. Крім того, відповідачем отримано технічний паспорт на вказаний гаражний бокс, згідно якого площа гаражу становить 288,7 кв.м. Відтак, відповідач вказує, що вимоги чинного законодавства України щодо визнання за ним права власності на самочинне будівництво виконанні в повному обсязі, проте, не визнання позивачем його права та утримання певних документів заважає відповідачу пройти стандартну процедуру узаконення власності. У зв'язку з зазначеним позивач за зустрічним позовом просив його позовні вимоги задовольнити та визнати за ним на підставі ст. 376 ЦК України право власності на гаражний бокс [ADDRESS], загальною площею 288 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив його задовольнити. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом заперечував, посилаючись на їх безпідставність і незаконність та просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача Демиденко О.П. у судовому засіданні зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Проти задоволення первісного позову заперечував, посилаючись на обставини зазначені в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст. 837 та ч. 1 ст. 839 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. Підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційно-технічний центр» «Будреконструкція» укладено Договір підряду № 17/07 (а.с. 5-11). Згідно умов п.п. 1.1, 2.1, 3.2 Договору відповідач доручив, а позивач прийняв на себе зобов'язання по виконанню ремонтно-будівельних, опоряджувальних та інших робіт, з використанням своїх матеріалів, на об'єкті, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Загальна ціна Договору становить 437 967 грн. 45 коп. разом з ПДВ. При цьому, відповідно до п.п. 2.3 Договору розрахунки за виконанні роботи здійснюється згідно Актів виконаних робіт, складених за формою КБ-2в та довідок про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, або в іншій формі за домовленістю сторін. Також, у п.п. 2.4 Договору встановлено, що відповідач повинен здійснити оплату за роботи згідно з графіком фінансування. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що він як сторона-підрядник, свої зобов'язання по Договору виконав в повному обсязі, проте, оскільки відповідач порушив умови Договору та сплатив лише частину грошей за виконану роботу, позивач, за умовами Угоди про наміри, має право вимагати відшкодування збитків, шляхом визнання за позивачем права власності на об'єкт, що був збудований ним власноручно та за свої кошти, що відповідає положенням ст. 331 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. При цьому, ч. 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На підставі зазначеного та враховуючи ті обставини, що відповідно до суті Договору, укладеного між сторонами, на його підставі сторони взагалі не можуть набути право власності на предмет будівництва, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства України, а можливість визнання права власності в судовому порядку на підставі ст. 331 ЦК України не передбачена, суд прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення первісного позову відсутні. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про визнання на підставі ст. 376 ЦК України за [PERSON] права власності на гаражний бокс [ADDRESS], загальною площею 288,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Разом з тим, відповідачем не надано доказів того, що земельна ділянка, на якій був побудований, була надана позивачу у встановленому законодавством порядку, оскільки Довідка, яку позивач надав до суду (а.с. 35), не є належним доказом, який би підтверджував вказані обставини. Крім того, як встановлено в судовому засіданні при будівельно-технічних роботах відбулась добудова гаражу, однак, матеріали справи взагалі не містять жодного дозвільного документа, необхідність яких визначена містобудівним законодавством, а також доказів того, що реконструйоване нерухоме майно було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію. При цьому, слід зазначити, що будівництво та реконструкція об'єктів нерухомого майна передбачає цілий ряд визначених законодавством дій, а саме: відведення земельної ділянки, дозволів, погоджень, затвердження проектної документації, введення в експлуатацію, реєстрацію нерухомого майна. Окремо слід зазначити, що у справах про визнання права власності з підстав, визначених ст. 376 ЦК України, у якості відповідача не може виступати підрядна організація, котра на підставі договору фактично виконувала будівельні роботи. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання за відповідачем права власності на гаражний бокс з підстав, визначених ст. 376 ЦК України, відсутні. Також слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини справи, та те, що позовні вимоги як за первісним, так і за зустрічним позовами не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 182, 328, 331, 376 ЦК України та

Outcome: dismissed