Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивачка в листопаді 2013 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що з 01.11.1981 року по 15.03.2009 року вона працювала на підприємствах ДП «Львіввугілля». У зв’язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в неї погіршився стан здоров’я внаслідок чого вона неодноразово була змушена звертатися за медичною допомогою. 04.03.2010 року МСЕК їй було вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 55 % втрати професійної працездатності. Внаслідок отримання професійного захворювання їй було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань яку вона оцінює в 30 000 грн. та просить стягнути з відповідача на її користь. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, позивачка суду пояснила, що 30 років вона працювала пробовідбірником. Робота проходила в важких умовах: холод, фізичне навантаження, вугільний пил. Це призвело до того, що висновком МСЕК їй було встановлено 55 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Вона захворіла на бронхіт та радикуліт. Моральна шкода виражається в втраті здоров’я, поганій пам’яті, задишці, не може виконувати фізичну роботу, змушено постійно проходити курс лікування. Представник відповідача позов не визнала, оскільки сплинув строк позовної давності, а також через те, що позивачка не надала доказів підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім’я [PERSON] від 27.02.1979 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19.02.2009 року, вбачається, що стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів становить 29 років 07 місяців. Відповідно до відповіді на запит адвоката, № 201 від 29.10.2013 року виданої Міжрайонною Спеціалізованою Профпатологічною МСЕК, [PERSON] вперше була оглянута Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК: - акт № 308 від 03.03.2009 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, профзахворювання – 55 %, дата переогляду 03.03.2010 року; - акт № 250 від 04.03.2010 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, профзахворювання – 55 % безтерміново. У зв’язку з наявністю вищевказаного захворювання позивачка неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров’я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв’язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв’язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов’язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов’язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров’я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов’язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов’язаних з роботою. Ушкодження здоров’я, заподіяні потерпілій під час виконання трудових обов’язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють їй моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши працездатність на виробництві, позивачка не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повиннна проходити курс лікування у зв’язку з втратою працездатності, обмежена в життєдіяльності, а тому суд вважає, що їй завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved