Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

11 жовтня 2013 року до Лисичанського міського суду Луганської області надійшла вказана позовна заява [PERSON], в якій вона як самостійний позивач та згідно зі ст. 242 ЦК України як законний представник другого позивача малолітньої дитини [PERSON], [INFO], просила суд виділити в натурі їм у володіння та користування частину майна, яке належить їм та відповідачу на праві спільної часткової власності, а саме: житлове приміщення (кімнату) площею 16,7 м.кв. у житловій квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги було обґрунтовані тим, що позивачі та відповідач в результаті приватизації набули в рівних частках право спільної часткової власності на вище зазначену квартиру. В подальшому позивач [PERSON] розірвала шлюб із відповідачем та вимушена була разом із їх малолітнім сином позивачем [PERSON] проживати в іншому житловому приміщенні, яке належить її матері. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву з проханням розглянути справу без її участі. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, повідомив, що відповідач перешкоджає проживанню позивачів, фактично створив нову сімю та заселив в квартиру інших осіб. Вказував, що планування квартири дозволяє виділити в натурі позивачам одну кімнату спірної квартири залу відповідно до розміру їх часток у праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Судом перед початком розгляду справи по суті, розяснювалося представнику позивача [PERSON] право на зміну підстав та предмету позову, а також в судовому засіданні додатково розяснювалося право на подання в обґрунтування позовних вимог доказів, в тому числі й висновків експертного дослідження, вказаними правами представник позивача не скористався та просив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що не чинить ніяких перешкод позивачам у проживанні, але при цьому погоджувався виділити позивачам кімнату за умови розділу особових рахунків. В судовому засіданні судом було встановлено наступні обставини фактичних правовідносин між сторонами спору. Позивач [PERSON] та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мали малолітню дитину [PERSON], після розірвання у 2009 році між ними шлюбу та укладення позивачем у 2013 році іншого шлюбу вона змінила своє прізвище з «Кандріна» на прізвище свого чоловіка «Артемєва» (а.с. 8-11). З наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] № 21212 від 10 травня 2011 року, виданого відділом з обліку, розподілу, обміну та приватизації житлової площі Лисичанської міської ради, та витягу про державну реєстрацію прав від 18 травня 2011 року, виданого ЛКП «Бюро технічної інвентаризації», вбачається, що позивачі є співвласниками вищевказаної житлової квартири та за ними зареєстровано право спільної часткової власності у рівних частках по 1/3 на кожного (а.с. 4). Згідно відомостей технічного паспорту, виготовленого ЛКП «Бюро технічної інвентаризації» 16 березня 2011 року, належна позивачам та відповідачу житлова квартира розташована на другому поверсі 5-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 28,1 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 11,4 кв.м., 2-а кімната 16,7 кв.м., однієї кухні площею 8,4 кв.м., однієї вбиральні площею 1,1 кв.м., однієї ванної кімнати площею 2,5 кв.м., одного коридору площею 11,8 кв.м та лоджії площею 1,3 кв.м. Квартира обладнана автономним опаленням з єдиним джерелом опалення (газовий котел), який розташований в кухні, та має єдиний вихід з квартири на площадку другого поверху (а.с. 5,6). Відповідно до відомостей довідки про склад сімї від 10 жовтня 2013 року № 288, виданої ЛКП «Паспортна служба» позивачі та відповідач зареєстровані у житловій квартирі [ADDRESS], про виділ в натурі кімнати якої подано даний позов (а.с.7). Водночас відповідно до довідок від 28 листопада 2013 року та 11 вересня 2013 року, виданих КП «ЛЖЕК № 8», позивачі за вказаною адресою не проживають, як і не проживають за адресою зазначеною в позові, а малолітня дитина [PERSON] з 10 жовтня 2011 року вибув з Лисичанської загальноосвітньої школи на навчання до м. Полтави (а.с. 38-40). Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Тому кожен субєкт права спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. При цьому згідно із приписом ч. 2 цієї статті співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Вказані положення не виключають можливість за рішення суду встановлення порядку володіння та користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, якщо через наявний між співвласниками спір щодо цього питання вони не дійдуть взаємної згоди і між ними не буде укладено відповідного договору. При цьому встановлення порядку користування обєктом права спільної часткової власності може відбуватися із надання конкретних його частин у володіння і користування одному із співвласників. Зокрема, така можливість передбачена ч. 3 ст. 358 ЦК України, якою встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Тільки у разі неможливості цього співвласник має право вимагати від інших співвласників, що володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу змісту вище зазначеної правової норми суд доходить висновку, що вона регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком чого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування житловою квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна її частина з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на таке майно. Установлення співвласниками порядку користування житловою квартирою з виділенням конкретних приміщень кімнат у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Водночас ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. При цьому відповідно до ч. 2 цієї статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. На відміну від встановлення порядку користування обєктом права спільної часткової власності з наданням конкретної його частини у користування одному із співвласників, у разі виділу в натурі його частки співвласник отримує свою частку у майні в натурі та вибуває зі складу субєктів права спільної часткової власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. Таким чином, виходячи з аналізу змісту положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) житлової квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані кімнати, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо ж виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак, визначальним для виділу частки приміщення (кімнати) квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або її поділу відповідно до часток співвласників. Зокрема, таких висновків при застосуванні вищенаведених правових норм дійшов Верховний Суд України в своїй постанові від 03 квітня 2013 року, винесеній у цивільній справі № 6-12цс13, які відповідно до приписів ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими при застосуванні положень вище вказаних правових норм з урахуванням характеру спірних відносин між сторонами у даній справі. Водночас згідно з розясненням п. 2 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N 20 поряд з іншим судовий захист права приватної власності може здійснюватися шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю; а також про поділ спільного майна або виділ з нього частки. Утім, як вбачається зі змісту доводів, наведених у позові, та предмету заявлених вимог, позивач [PERSON] з посиланням на ст. 358 ЦК України, просить виділити в натурі їй та її дитині окрему кімнату у спірній квартири відповідно до розміру їх часток у праві спільної власності, і при цьому не ставить питання про встановлення порядку користування цією квартирою в цілому із наданням їй та її сину в особисте користування окремої кімнати поряд із залишенням у спільному користуванні інших її приміщень. Тобто позивач фактично просить виділити зазначену у позові кімнату в натурі, про що також свідчить й вирахуваний нею розмір судового збору, сплачений як за майновий спір пропорційно розміру часток позивачів від загальної вартості спірної квартири, частку якої вона просить виділити. Так, зокрема, як зазначено в самому позові, його предметом є поділ майна в натурі згідно часток у праві власності (а.с. 2,3, 19,20). Окрім цього, позивачами згідно даних БТІ визначено вартість спірної квартири в сумі 80448 грн. та з урахуванням розміру їх часток вирахувано вартість її частини, яку вони просять виділити в натурі ціну позову, в сумі 53732 грн., тобто 2/3 загальної вартості квартири, та із вказаної суми вирахувано і сплачено судовий збір. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи позивачі не проживають за адресою знаходження спірної квартири, покинули її добровільно, а в подальшому позивач [PERSON] уклала інший шлюб чим створила нову сімю. Доказів того, що між позивачами та відповідачем виник спір саме щодо визначення порядку користування спільною квартирою в ході сумісного проживання в ній чи внаслідок перешкоджання відповідачем доступу до неї суду надано не було. Таким чином, виходячи із доводів позивачів, суд доходить висновку, що предметом позовних вимог є саме виділ в натурі частки спільного майна, а не встановлення порядку користування ним. Тому, враховуючи, що позивачами не було надано належних доказів існування технічної можливості для цього, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, оскільки суду не було доведено, що спірна квартира є подільним майном. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed