Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-05 00:00:00

В травні 2013 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів в якій просив суд звернути стягнення заборгованості позичальника перед кредитором за кредитним договором №1МО/2007 на предмет іпотеки, житловий будинок [ADDRESS], яким забезпечено належне виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, виселити всіх осіб, що проживають у вказаному житловому приміщенні та скасувати їх реєстрацію за вказаною адресою. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі про час та місце судового засідання повідомлені належним чином шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу, зазначену у довідці САДР УДМС України в Миколаївській області, у судові засідання не з'явилися, про поважність причин відсутності не повідомили, заперечення на позовну заяву не надали. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини так відповідні ним правовідносини. 06.02.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №1МО/2007 відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 100000,00 дол. США (п.1.1), із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 03.02.2012 року (п. 1.2), при цьому повернення кредиту має відбуватися згідно графіку (додаток 1 до договору) що є обов'язковою частиною договору. Умовами договору у випадку порушення позичальником своїх обов'язків щодо здійснення платежів на погашення кредиту передбачено відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня. Пеня сплачується за кожен випадок порушення зобов'язань, п. 6.1 Договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позичальник неналежним чином виконував взяті на себе за вказаним договором зобов'язання внаслідок чого станом на 21.05.2013 року утворилась заборгованість в розмірі 68449,39 дол. США, з яких: 32528,73 дол. США - борг за тілом кредиту, 22770,13 дол. США., - борг за простроченими відсотками, 13150,53 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки від 06.02.2007 року, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належне йому майно, а саме - житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний договір іпотеки було посвідчено ПН ММНО, [PERSON], та зареєстровано у відповідному реєстрі за №739. Відповідно до договору іпотеки, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства в разі коли відповідач не виконає взяті на себе зобов'язання або виконає їх неналежним чином. Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Цивільним Кодексом України. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 37 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, невиконання позивачем припису ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодавця у будь-який час звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. При цьому вимога банку про виселення надсилалсь [PERSON] 15.04.2013 року, а [PERSON], [PERSON] - 17.04.2013 року. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житлове приміщення. Виходячи з всього вище викладеного суд доходить висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення всіх осіб, що проживають за вказаною адресою та обчисленню суми заборгованості за кредитним договором, яка підлягає погашенню за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки виходячи з визначеного позивачем курсу валют згідно (розпорядження НБУ від 21.05.2013 року) на рівні 7,99 грн., до 1,00 дол. США. В іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки законодавством передбачено інший порядок скасування реєстрації місця проживання осіб, яких було виселено на підставі рішення суду з житлового приміщення, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у рівних частинах по 688,20 грн.

Outcome: partial