Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить стягнути з КП «Хвиля» в його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 22584 грн. 00 коп., 10000 грн. компенсацію за невикористані відпустки, а також 20000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у 2002 році прийнятий на посаду водія у КП «Хвиля». До моменту смерті директора [PERSON] (06 травня 2012 року) заборгованість по заробітній платі становила 14000 грн. Вказує, що на час подання позову заборгованість із виплати заробітної плати становить 14000 грн. + 8584 грн. = 22584 грн. Зазначає, що під час роботи у КП «Хвиля» він не скористався правом на щорічну відпустку, а відтак, вважає, що має право на компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток. Окрім цього, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює у 20000 грн., так як через не проведення розрахунків він зазнав величезних моральних страждань, весь час переживав з приводу існування своєї сімї, так як був позбавлений відповідачем можливості працювати та забезпечувати сімю. Через не проведення з ним повного розрахунку був змушений позичати кошти у своїх близьких, неповернення грошей негативно виразилось на їхніх відносинах. У звязку з таким станом речей відчуває занепокоєність, сором, приниження, страх та відчай. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутності, просить позов задоволити. Прдеставник КП «Хвиля» [PERSON] та представник Дрогобицької міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, зокрема в частині стягнення з КП «Хвиля» заборгованості за не використані відпустки в розмірі 351,10 грн. та заборгованість по заробітній платі в розмірі 4337 грн. Решту позовних вимог вважають безпідставними, а тому в задоволенні таких просять відмовити. Представник Дрогобицького управління державної казначейської служби України Львівської області [PERSON] позов заперечив, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи, в якому, зокрема, покликається на те, що Дрогобицьке управління державної казначейської служби України Львівської області не є належним відповідачем по справі, так як не є розпорядником коштів місцевих бюджетів, КП «Хвиля» не має відкритих рахунків у Дрогобицькому управлінні державної казначейської служби України Львівської області. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: Судом встановлено, що на підставі наказу КП «Хвиля» №25 від 11.01.2013 року позивача звільнено із займаної посади у звязку з ліквідацією КПСП ОК «Хвиля» 14.01.2013 року з виплатою всіх коштів. Рішенням Дрогобицької міської ради від 02.10.2012 року №736, враховуючи рекомендації постійної комісії ради з питань оренди, приватизації комунального майна, промисловості, торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування, вирішено ліквідувати КПСП ОК «Хвиля», створити ліквідаційну комісію. З п.2.1 Статуту КПСП ОЗ «Хвиля» вбачається, що підприємство є юридичною особою, виступає самостійним господарюючим субєктом, веде самостійний баланс, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку, печатку з власним найменуванням, штамп, інші необхідні реквізити. Статтею ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.12 Конвенції МОП №95 «Про захист заробітної плати» 1994р. та ст.47 КЗпП України у день звільнення роботодавець зобовязаний провести повний розрахунок із працівником, який звільняється. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Зі змісту ст.ст. 47, 116 КЗпП України вбачається, що про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до розяснень у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З довідки № 195 голови ліквідаційної комісії КП «Сфера послуг оздоровчий комплекс «Хвиля» вбачається, що станом на 16.07.2013 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 4688,10 грн., з яких 351,10 грн. компенсація за невикористані відпустки.. Згідно цієї ж довідки середня заробітна плата [PERSON] становить 1134 грн. З актів від 29.12.2012 року, 02.01.2013 року, 04.03.2013 року та 06.01.2013 року вбачається, що [PERSON] не зявлявся у відділ економіки виконкому Дрогобицької міської ради для отримання часткової виплати заборгованості із заробітної плати, хоча був належно повідомленим на підставі телефонограм, копії яких маються при матеріалах справи. Як стверджує відповідач, та як вбачається із вищевказаних телефонограм та повідомлень надісланих КП «Хвиля» на адресу позивача, останнього неодноразово зобовязували зявитись для отримання часткової виплати заборгованості із заробітної плати, проте [PERSON] на жодний із викликів не зявлявся, а тому суд вважає доведеною відсутність вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні. Зі змісту ст.79 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про відпустки» вбачається, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Як стверджує позивач та що не заперечується й відповідачем, та вбачається з табелю обліку робочого часу, [PERSON] під час роботи у КП «Хвиля» не реалізував свого права на щорічну відпустку та йому не було виплачено компенсації за невикористану відпустку, а тому така підлягає задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають, виходячи з наступного: Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди, останнього не представлено жодних доказів про таке, та зважаючи на те, що суд прийшов до висновку, що мало місце законне звільнення позивача, така ухилялася від явки до відповідача для проведення з ним розрахунку, а відтак вважає, що покликання на заподіяння йому душевних страждань та втрати нормальних життєвих звязків є безпідставними.

Outcome: approved