Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] та [PERSON] (далі також - позивачі) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - відповідач) про примусове виселення з квартири. В ході розгляду справи позивачі збільшили розмір позовних вимог та остаточно просили визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], зобов'язати зняти відповідача з реєстраційного обліку та примусово виселити відповідача з спірної квартири. Вимоги за позовом обґрунтовувались тим, що після поділу майна подружжя [PERSON] є власницею 52/100 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] є власницею 48/100 частки вказівної квартири, викупленої на прилюдних торгах, у зв'язку з чим вказали, що [PERSON] втратив право проживати в спірній квартирі та має бути виселений. Позивачі в судовому засіданні поданий позов підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що саме він є власником спірної квартири у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, згідно рішення адміністрації ДП "ЖЕК ВАТ "Верстатуніверсалмаш" та профкому "Верстатуніверсалмаш" від 16 квітня 2003 року відповідачу на склад сім"ї з 4-х осіб було надано бутове приміщення, яке знаходилось між житловими будинками [ADDRESS] і [ADDRESS], [ADDRESS] для переобладнання в двокімнатну квартиру за власний рахунок. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на кімнату, площею 19,8 м.кв. у квартирі [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на кімнату, площею 18,3 м.кв. вказаної квартири (а.с. 6-7). Згідно свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Житомирської міської ради від 19 серпня 2011 року [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 52/100 ідеальних частки двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] від 21 червня 2013 року, [PERSON] належить на праві власності 48/100 ідеальних частки двокімнатної квартири [ADDRESS], що раніше належало [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з довідки ДП "ЖЕК ВАТ "Верстатуніверсалмаш" №250 від 09.07.2013 в квартирі [ADDRESS] з 16.09.2011 зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Сторонами не оспорюється, що власник 52/100 частки спірної квартири [PERSON] є колишньою дружиною відповідача [PERSON], а новий власник 48/100 частки спірної квартири, що раніше належала відповідачу, [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З огляду на те, що [PERSON] як колишній власник спірної квартири був вселений до спірної квартири на законних підставах та враховуючи, що відповідач є членом сім`ї співвласника (дочки) та колишнім членом сім`ї співвласника (колишньої дружини) спірної квартири, суд дійшов висновку, що [PERSON] відповідно до ст. 156 ЖК України має рівне з співласниками право користуватися спірною квартирою, а тому правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні. Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивачі посилалися лише на те, що вони на час звернення з позовом до суду є повними співвласниками спірної квартири. Суд не бере до уваги зазначені доводи позивачів, оскільки згідно вимог закону наявність самого факту права власності на спірну квартиру не є беззаперечною підставою для виселення колишніх членів сім`ї власника квартири. За змістом ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. При цьому, жодних інших правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири позивачі ані в позові, ані в судовому засіданні не зазначали. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Щодо позовних вимог про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою та у його виселенні зі спірної квартири, суд відмовляє й у задоволенні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Outcome: dismissed