Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 33 000 гривень. Після відкриття провадження у справі в судовому засіданні позивач [PERSON]О заявлені позовні вимоги підтримала та на їх обґрунтування пояснила, що вони з відповідачем у 2012 році досягли домовленості щодо продажу будинку, розміщеного за адресою: Одеська область, Кілійський район, с. Шевченкове, вул. Колгоспна, 5, за ціною 45 000 гривень. На виконання вказаної домовленості [PERSON] 7 жовтня 2012 року отримала від відповідача завдаток за будинок у розмірі 5 000 гривень, про що він написав відповідну розписку. В подальшому 19 листопада 2012 року [PERSON] отримала від відповідача ще 7000 гривень. Позивач зазначає, що з часу досягнення домовленості, відповідач разом зі співмешканкою заселився до вказаного будинку і на даний час проживає у ньому. Вони дійшли згоди, що до остаточного розрахунку [PERSON] з нею, документи на будинок вони переоформлювати не будуть, крім того, згідно досягнутої домовленості, витрати на переоформлення будинку повинен нести відповідач. На підставі викладеного позивач вважає, що відповідач заборгував їй залишок обумовленої суми у розмірі 33 000 гривень, які просила суд стягнути з відповідача, одночасно надавши в судовому засіданні три розписки від 02.10.2013 р., 28.10.2013 р. та 05.12.2013 р. про отримання нею від відповідача грошових коштів ще на загальну суму 7000 гривень. Відповідаючи на питання суду в судовому засіданні позивач зазначила, що будинок, з приводу якого вона дійшла згоди з відповідачем стосовно продажу, належить не їй особисто, а її чоловіку, [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений [PERSON] позов визнав повністю та пояснив, що дійсно між ними було досягнуто домовленості про продаж позивачем будинку, після чого він виплатив завдаток [PERSON] та вселився до нього. На даний час він частково розрахувався з позивачем за придбаний будинок на суму, яка зазначена в наданих суду позивачем розписках, але не може зараз повністю погасити всю суму, яку визначено між сторонами, оскільки працює несистематично та не має стабільного заробітку, однак ще має утримувати свою родину. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, в ході зясування обставин, на які посилались сторони на обґрунтування своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з розписки від 07.10.2012 р. [PERSON] передав [PERSON] завдаток за будинок по вул. Колгоспній. 5 в с. Шевченкове у сумі 5 000 гривень та зобовязався до липня 2013 року повернути суму, що залишилась у розмірі 40 000 гривень /а.с. 3/. Згідно розписки від 19.11.2012 р. [PERSON] передав [PERSON] завдаток за будинок по вул. Колгоспній. 5 в с. Шевченкове у сумі 7 000 гривень /а.с. 4/. З наданих позивачем в судовому засіданні розписок від 02.10.2013 р., 28.10.2013 р. та 05.12.2013 р. вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти на загальну суму 7 000 гривень за будинок, що находиться в с. Шевченкове, вул. Колгоспна, 5. Як зазначено в свідоцтві про право власності на нерухоме майно серії САВ №374964, виданому 15.05.2008 р. виконавчим комітетом Шевченківської сільської ради Кілійського району Одеської області, житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Кілійський район, с. Шевченкове, вул. Колгоспна, 5, - належить [PERSON]. При вирішенні справи судом застосовано відповідні положення діючого законодавства: Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Як зазначено в ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Як зазначено в ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено в ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що в обґрунтування підстав звернення до суду з позовом, [PERSON] зазначила про існування домовленості з відповідачем про продаж йому будинку та проведення відповідачем повної оплати обумовленої вартості будинку до оформлення відповідного договору купівлі-продажу та у встановлений строк. При цьому обидві сторони визнали факт того, що відповідач проживає у будинку з приводу придбання якого ним частково сплачені грошові кошти позивачу, а також факт того, що в обумовлений строк до липня 2013 року в повному обсязі грошові кошти за будинок позивачу відповідачем не виплачені. Разом з тим, суд враховує, що правочин щодо купівлі-продажу будинку всупереч положенням ч. 4 ст. 203 та ст. 657 ЦК України між сторонами не вчинено у формі, встановленій законом. Тому підстав вважати, що позивач передав у власність відповідачу відповідний товар /будинок/, в звязку з чим відповідач як покупець зобовязаний оплатити обумовлену його вартість, в суду немає. При цьому суд не приймає до уваги часткову передачу відповідачем грошових коштів позивачу в рахунок оплати обумовленої вартості будинку, оскільки в звязку з тим, що відповідний договір купівлі-продажу не укладено у формі, передбаченій законом, позивач отримала грошові кошти від відповідача без достатніх правових підстав. Не має правового значення для вирішення спору і той факт, що відповідач на даний час проживає у будинку, про продаж якого домовились сторони, та який належить чоловіку позивача. Крім того, судом встановлено, що позивач не є власником вказаного будинку, а тому за правилами ст. 658 ЦК України взагалі не має права його продажу та, відповідно, вимагати оплати за нього і приймати будь-які платежі, в тому числі у якості завдатку згідно ст. 570 ЦК України. Дослідивши надані сторонами докази та встановивши обставини справи, з огляду на відповідні положення законодавства суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача, на підставі чого відмовляє [PERSON] в задоволенні позову в звязку з необґрунтованістю. Судові витрати по справі в звязку зі звільненням позивача від їх оплати, за правилами ст. 88 ЦПК України підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: dismissed