Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

У вересні 2011 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. В позові зазначили, що [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 36000 ЄВРО, що в гривневому еквіваленті становить 250774, 92 грн. під 13,50 % річних з кінцевою датою погашення до 08.08.2012 року, відповідно до умов Кредитного договору № 09082007- EUR від 09 серпня 2007 року. Забезпечення виконання ним як позичальником зобовязань за даним договором виступає договір іпотеки за № 09082007 EUR-іп укладений з [PERSON] 09.08.2007 року, де предметом іпотеки є обєкт нерухомості за адресою с. Клішківці, вул. Грушевського № 44 Хотинського району Чернівецької області та земельна ділянка площею 0,2500 га. та 0,2600 га., які розташовані у с. Клішківці Хотинського району Чернівецької області, що належать Іпотекодавцю на праві приватної власності. За згодою обох сторін вартість предмета іпотеки становить 402830 грн. По кредитному договору до моменту настання економічної кризи в [PERSON] ( листопад грудень 2009 року ), він бездоганно виконував зобовязання, жодного разу не порушував термін погашення,згідно так званого Додатку № 1, хоча відповідно до п.4.3 укладеного договору мав би існувати Додаток № 2, з яким він дотеперішній час не ознайомлений і який мав би бути остаточним та вірним графіком проведення платежів по кредитному договору. 09.11.2010 року відповідач запропонував йому укласти Додаткову угоду № 1 відповідно до якої Додаток № 2 мав би бути викладений в новій редакції, інакше кажучи його місячна сплата по кредитних зобовязаннях мала би становить в розмірі 600 ЄВРО помісячно, хоча відповідач вимагав і додаткових платежів, які не передбачені умовами кредитного договору, ні самим додаткам. З ростом курсу ЄВРО по відношенню до української гривні та зниженням дохідності, він не мав змоги окрім планового місячного платежу сплачувати додаткові платежі, тому відповідно виникла заборгованість за кредитними зобовязаннями. Саме тому, з метою добровільного врегулювання спору та забезпечення посильного місячного платежу була укладена Додаткова угода № 2 відповідно до якої його кінцевий місячний платіж мав би становити 413 ЄВРО та термін погашення кредитного зобовязання був продовжений до 08.02.2014 року. З моменту отримання кредиту і по теперішній час він добросовісно проводить платежі передбачені Додатковою угодою № 1 та Додатковою угодою № 2, хоча окрім планового платежу відповідач нараховує самостійно відсотки в тому розмірі, у якому він вважає за необхідне та разом з оплатою планового платежу вимагає у нього сплати таких відсотків. На неодноразові прохання надати обґрунтування нарахованих додаткових відсотків, йому постійно відповідали, що таке нарахування здійснює відповідна програма. У відповідності до укладеного Кредитного договору, зокрема п.3.3, банк зобовязувався забезпечити позичальника консультативними послугами з питань виконання даного договору та надати у письмовій формі умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту у вигляді Додатку № 1. На виконання цього пункту укладеного кредитного договору йому було надано Додаток № 1 до кредитного договору, де чітко визначено, що винагорода банку ( включаючи усі винагороди відсотки, комісії, пені, тощо ) передбачені умовами кредитного договору становитиме 12643,40 ЄВРО. На теперішній час з урахуванням проведених ним платежів, йому стало зрозуміло, що ним проведено оплату по відсотках у розмірі 12700,99 ЄВРО, що еквівалентно становить 118945,60 грн. З урахуванням викладеного та факту того, що станом на 01.09.2011 року відповідач отримав від нього як позичальника винагороду передбачену Додатком № 1 і станом на теперішній час він має зобовязання перед відповідачем додатково проводити платежі у розмірі 413 ЄВРО та відсотки, що значно перевищує сукупну вартість кредиту, яка існувала на момент укладення договору і про яку вони реально домовилися при підписанні такого договору. Виникнення такої скрутної ситуації було зумовлено істотним зменшенням прибутку від здійснення господарської діяльності, одночасного підвищення курсу ЄВРО по відношенню до національної грошової одиниці, що обумовлено незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, на які позичальник не розраховував при укладенні договору і не міг передбачити їх настання. В момент укладення договору сторони не знали і не могли передбачити, що така зміна настане, і що зміна обставин зумовлена причинами, які позичальник не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися. Відповідно до ст.ст. 60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. На доказ вищезазначених обставин надається квитанції у підтвердження проведення ним оплати в частині тіла кредиту та відсотків по кредитному договору, зокрема у 2007 році ним сплачено 2401,22 ЄВРО, що еквівалентно 17372,78 грн. ; у 2008 році ним сплачено 7302,65 ЄВРО, що еквівалентно 55623,02 грн. ; у 2009 році ним сплачено 6319,65 ЄВРО, що еквівалентно 68116,39 грн. ; у 2010 році ним сплачено 4693,87 ЄВРО, що еквівалентно 48490,96 грн. ; у 2011 році ним сплачено 2891 ЄВРО, що еквівалентно 32737, 81 грн., всього сплачено тіла кредиту станом на 01.09.2011 року 23608,39 ЄВРО, що еквівалентно 222340,96 гривень. По погашенню відсотків по кредиту ним у 2007 році сплачено 1483,72 ЄВРО, що еквівалентно 10726,95 грн. ; у 2008 році сплачено 4088,70 ЄВРО, що еквівалентно 31121,16 грн. ; у 2009 році сплачено 3285,78 ЄВРО, що еквівалентно 35531,77 грн. ; у 2010 році сплачено 2517,18 ЄВРО, що еквівалентно 26696,58 грн. ; у 2011 році сплачено 1323,41 ЄВРО, що еквівалентно 14845,23 грн., всього станом на 01.09.2011 року сплачено 12700,99 ЄВРО, що еквівалентно 118945 гривень 60 копійок. Загальна сума сплаченого ним тіла кредиту та відсотків по кредиту становить 36309,38 ЄВРО, що еквівалентно 341286,56 гривень. При укладенні кредитного договору, відповідачем було порушено вимоги пунктів 2.1 та 2.4 постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, а також у відповідності до вимог Закону України « Про банки та банківську діяльність », банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, яка передбачена постановою Нацбанку України № 168, однак такого не було зроблено і в матеріалах кредитної справи не існує. У відповідності до вимог чинного законодавства при зміні істотних умов договору, які не міг передбачити ні позичальник, ні кредитор, сторони правочину повинні були привести даний договір у відповідність до умов та обставин, які настали, та не порушувати майнові інтереси позичальника, однак такого приведення у належний стан не відбулося. Відповідно до цієї Постанови Нацбанку України, зокрема п. 3.8, у разі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобовязані під час укладенні кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач ; надати інформацію що визначення валютного курсу, строків і комісій ; інформацію про методику яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, однак йому цього ніхто не повідомив. Таким чином, істотні умови договору були грубо порушені з боку відповідача, а саме тому вважає, що наявні ряд правових підстав для визнання його недійсним, з моменту вчинення. Під час укладення договору позичальник не міг передбачити, що офіційний курс ЄВРО до гривні може зрости від 696,59 грн. за 100 ЄВРО до 1200 грн. за 100 Євро. Під час укладення договору позичальник не міг запобігти виникненню світової фінансової кризи. Всі обставини свідчать про те, що світова фінансова криза негативно вплинула на фінансовий стан обох сторін по договору і ці обставини в сукупності призвели до неспроможності позичальника своєчасно і в повному обсязі здійснювати поступове повернення кредиту. Окрім цього, при укладенні кредитного договору, банк порушив вимоги Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг », Конституцію України, Декрет Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю » надавши кредит у іноземній валюті ЄВРО не маючи на індивідуальної ліцензії Національного Банку України і це є також істотною умовою для укладення договору кредиту. Підписання кредитного договору про надання кредиту з чисельними порушеннями норм чинного законодавства та прав позичальника з боку банку, стало наслідком не можливості виконувати обовязки за цим договором. Умовами для визнання кредитного договору та договору іпотеки є також те, що спірний кредитний договір не містить умов або правил, які би регулювали відповідальність банку ні за невиконання, ні за неналежне виконання банком умов договору, це є суттєвою умовою, через що договір в цілому суперечить ст. 6 ч.1 п.9 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг » ; нібито був укладений Додаток № 1, але реальна сплата відсотків по такому Додатку не здійснювалася ; взагалі відсутній Додаток № 2 який би мав виконувати функцію кінцевого графіку платежів ; в спірному кредитному договорі взагалі відсутні посилання на Додаткові угоди № 1 і № 2 ; не в повному обсязі виконаний п. 3.3 кредитного договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину ( договору ) є недодержання в момент правочину сторонами або однією із сторін, зокрема, вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, тобто повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані роботі, надані послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки він отримав 36000 ЄВРО, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 250774,92 гривні, провів оплату в розмірі 36309,38 ЄВРО, що еквівалентно 341286, 56 грн., тому вважає, що у нього немає жодного обовязку проводити додатково повернення будь-яких коштів за умови задоволення заявленого позову. Відповідно до вимог Закону України « Про захист прав споживача », Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року, банк не повідомив його у письмовій формі про кредитні умови, чим порушив умови законодавства, яке регулює надання кредиту, допустив ряд порушень при укладенні правочину, не прийняв жодних мір щодо приведення істотних умов договору у відповідність до вимог чинного законодавства. Саме тому вважає, що оспорюваний кредитний договір є недійсним. Оскільки договір іпотеки є похідним до кредитного договору, то є всі підстави виходячи з недійсності кредитного договору визнати недійсним договір іпотеки. Тому просили суд визнати кредитний договір № 09082007 -EUR від 09 серпня 2007 року недійсним з моменту вчинення, також визнати договір іпотеки № 09082007 EUR-іп від 09 серпня 2007 року та додаткову угоду до нього таким, що залежний та похідний від кредитного договору, та як наслідок визнати недійсним. Відповідач за первісним позовом ПАТ « [PERSON] Дніпро » звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому зазначив наступне. 09 серпня 2007 року між ЗАТ КБ « [PERSON] Дніпро » правонаступником якого є ПАТ « [PERSON] Дніпро » та [PERSON] було укладено кредитний договір № 09082007 EUR, згідно з п.п. 1.1,1.2,4.3 якого для [PERSON] Банком було надано грошові кошти у розмірі 36000 ЄВРО на строк з 09.08.2007 року до 08.08.2012 року, а українець І.Ю. зобовязувався повернути кредит у строк, встановлений графіком погашення кредиту, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних та комісії шляхом внесення готівки в касу, або перерахування банку грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих відсотків та комісій відповідно до встановлених строків. Згідно додаткової угоди № 1 від 09.11.2009 року до кредитного договору Додаток № 2 до кредитного договору було викладено в новій редакції, якою змінено розмір щомісячного платежу із сталої суми в розмірі 600 ЄВРО на диференційовану, а саме : до 09.11.2009 року в розмірі 600 ЄВРО ; з 09.11.2009 року до 09.05.2010 року 200 ЄВРО ; з 09.05.2010 року до 08.08.2012 року 686 ЄВРО, а останній платіж мав відбутися 08.08.2012 року в розмірі 678 ЄВРО. Згідно додаткового договору № 2 від 21.012011 року до кредитного договору змінено визначений у п. 4.3 кредитного договору строк остаточного погашення кредиту на 08.02.2014 року та Додаток № 2 до кредитного договору було викладено в новій редакції, якою змінено розмір щомісячного платежу, а саме : до 08.02.2014 року в розмірі 413 ЄВРО, а останній платіж, який мав відбутися 08.02.2014 року в розмірі 435,93 ЄВРО. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ) ( ст. 530 ЦК України ). Банк свої зобовязання перед [PERSON] щодо надання кредиту в сумі 36000 ЄВРО виконав належним чином. Водночас [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором перед банком виконує неналежним чином. Так, [PERSON] в порушення вимог п.4.3 кредитного договору щодо повернення одержаного кредиту згідно встановленого графіку погашення кредиту, прострочив станом на 10.04.2012 року повернення кредиту в розмірі 3304 ЄВРО, що підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] № 2207-1-50724301 за період з 09.08.2007 року по 10.04.2012 року, при наявному окрім цього розмірі непростроченого кредиту, згідно виписки з с особового рахунку [PERSON] за період з 09.08.2009 року по 10.04.2012 року в сумі 9108,93 ЄВРО, а також розмір неповернутого [PERSON] станом на 10.04.2012 року кредиту складає 12412,93 ЄВРО. Окрім цього, [PERSON] в порушення п.п. 4.1,4.3,7.1,7.3 кредитного договору щодо обовязку сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно протягом 5 календарних днів місяця, наступного за звітним, на рахунок № 2208-3-50724301 в банку, станом на 10.04.2012 року прострочив сплату відсотків за користування кредитними коштами в сумі 1096,16 ЄВРО, що підтверджується випискою з особових рахунків [PERSON] за період з 09.08.2007 року по 10.04.2012 року № 2209-3-50724301 та № 2208-2-50724301. Банком було направлено [PERSON] вимоги про стягнення заборгованості 15.12.2011 року, 16.01.2012 року, 16.02.2012 року, які той отримав, однак такі заходи до позитивного результату не привели, були залишені [PERSON] поза увагою. Оскільки [PERSON] неналежним чином виконував умови п. 4.3 кредитного договору щодо повернення одержаного кредиту згідно встановленого графіку погашення і прострочив станом на 10.04.2012 року повернення кредиту в розмірі 3304 ЄВРО, а також в порушення вимог п.п. 4.1,4.3,7.1,7.3 кредитного договору щодо обовязку сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно протягом 5 календарних днів місяця, наступного за звітним, на рахунок № 2208-3-50724301 в банку шляхом безготівкового перерахування грошових коштів або внеску готівки в касу банку і станом на 10.04.2012 року прострочив сплату відсотків за користування кредитом в сумі 1096,16 ЄВРО, тому банк має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залилася в сумі 12412,93 ЄВРО та дострокової сплати залишку нарахованих і несплачених процентів в сумі 1096,16 ЄВРО за користування кредитом, всього 13509,09 ЄВРО. Оскільки [PERSON] неналежним чином виконував умови п. 4.3 кредитного договору щодо повернення одержаного кредиту згідно встановленого графіку і прострочив станом на 10.04.2012 року повернення кредиту, а також відсотків за його користування, то на підставі п.8.1 розділу 8 кредитного договору, йому нараховано неустойку у вигляді пені в розмірі 1926,68 грн.. Оскільки [PERSON] неналежним чином виконував вимоги п. 4.3 кредитного договору щодо повернення одержаного кредиту згідно встановленого графіку погашення, то банком на підставі ст. 625 ЦК України нараховано на прострочені суми 3% річних в розмірі 753,83 грн.. Таким чином, станом на 10.04.2012 року банк за умовами кредитного договору має право вимагати від [PERSON] на свою користь сплати суми в розмірі 13509, 09 ЄВРО та 2680,51 грн.. На підставі викладеного просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 09.08.2007 року в сумі 13509,09 ЄВРО та 2680,51 грн. штрафних санкцій у вигляді пені та 3% річних за прострочення сплати кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. В судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом заявлені позовні вимоги підтримала, зустрічного позову не визнала, пояснила, що вимоги про те, що банк не мав ліцензії на зайняття валютними операціями і це було однією з істотних умов договору для визнання його недійсним нею знімається і не підтримується, оскільки встановлено, що банк на момент укладення кредитного договору мав таку ліцензію. Представник відповідача, він же представник позивача за зустрічним позовом в судове засідання не появився, від нього надійшла заява про те, щоб справу розглядати у його відсутності, первісного позову не визнає, зустрічний позов підтримує у повному обсязі. Заслухавши представника позивачів за первісним позовом, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в первісному позові позивача слід відмовити, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що між [PERSON] та на той час ЗАТ комерційний банк « [PERSON] Дніпро » 09 серпня 2007 року було укладено кредитний договір № 09082007-EUR. Також тоді було укладено Додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного договору, а також був укладений договір іпотеки № 09082007-EUR-іп з [PERSON]. Як позичальник [PERSON], так і іпотекодавець [PERSON] були ознайомлені з умовами укладених договорів та підписали їх, також позичальник [PERSON] був ознайомлений з умовами Додаткових угод № 1 та № 2 та підписав їх. Сторони за кредитним договором, які підписали його були ознайомленні з усіма умовами кредитування, строком на який укладався договір, формами та забезпеченням кредиту, строками погашення кредиту та сумою погашення кредиту. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняти пропозиції ( акцепту ) другою стороною. Таким чином судом встановлено, що при укладенні договору було дотримано з боку обох сторін вимоги цивільного законодавства, позичальник [PERSON] підписуючи кредитний договір був обізнаний з умовами договору, сам бажав отримати кредит в іноземній валюті, а саме в ЄВРО. Відповідно до вимог ст.ст. 202 ч.1,203 ч.1-5, 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин,повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявленням учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлені законом ( нікчемний правочин ). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ). Відповідно до вимог ст. 1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобовязується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Суд вважає, що при укладені кредитного договору між [PERSON] та ПАТ « [PERSON] Дніпро » 09.08.2007 року волевиявлення сторін було саме на надання і отримання в кредит коштів в іноземній валюті, було вільним і відповідало внутрішній волі як позивача [PERSON], так і відповідача ПАТ « [PERSON] Дніпро ». Банк не вводив в оману позичальника [PERSON] щодо умов договору, обидві сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір вчинений в письмовій формі, встановлений законом для його виду, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст договору не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, в ньому було передбачені як права, так і обовязки, а також відповідальність за неналежне виконання обох сторін. Посилання позивачів за первісним позовом на те, що договір є недійсним із-за того, що на них було покладено риск знецінення національної валюти є помилковим, оскільки відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п.3.8 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Нацбанку України від 10.05.2007 року № 168 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України « Про захист прав споживачів » та дотримана ПАТ « [PERSON] Дніпро » при укладені сторонами кредитного договору . Посилання позивачів на те, що їм не було надано всієї інформації при укладенні кредитного договору і це є однією з підстав недійсності укладеного договору не може бути прийнята до уваги, оскільки інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів » повинна надаватися споживачу до укладення договору, а надання банком такої інформації споживачу також не є підставою визнання кредитного договору недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. З урахуванням викладено суд вважає, підстав для визнання недійсним укладеного кредитного договору 09.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ « [PERSON] Дніпро », таким чином також підстав визнавати недійсним договір іпотеки укладений 09.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ « [PERSON] Дніпро » немає, а тому в позові позивачам за первісним позовом слід відмовити. Що стосується вимог викладених в зустрічному позові ПАТ « [PERSON] Дніпро » про стягнення заборгованості за кредитним договором, то суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ « [PERSON] Дніпро » 09.08.2007 року було укладено кредитний договір згідно якого ПАТ « [PERSON] Дніпро » надав кредит [PERSON] в сумі 36000 ЄВРО, він отримав даний кредит і був зобовязаний повернути його та проценти за його користування. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] починаючи з вересня 2011 року перестав погашати кредит та проценти за його користування, хоча був зобовязаний його погашати виходячи з вимог самого договору та Додаткових угод до кредитного договору. Про це в судовому засіданні підтвердила представник [PERSON], пояснивши це тому, що на думку [PERSON] у серпні 2011 року він погасив повністю кредит та проценти за його користуванням. Однак як вбачається з висновку № 24 додаткової судово-економічної експертизи від 01.10.2013 року станом на 01.09.2011 року за [PERSON] існувала заборгованість в сумі 12481,91 ЄВРО, яка складалася з неповернутого кредиту в сумі 12038,34 ЄВРО та нарахованих процентів за користування кредитом в сумі 443,57 ЄВРО. Станом на момент предявлення зустрічної позовної заяви, тобто на 10.04.2012 року, заборгованість становила 13393,82 ЄВРО та складалася з неповернутого кредиту в сумі 12038,34 ЄВРО та нарахованих процентів за користування кредитом в сумі 1355,48 ЄВРО. Таким чином, оскільки за позичальником [PERSON] існувала заборгованість по непогашеному кредиту та процентах за користування кредитом, то з нього підлягає стягненню саме та сума заборгованості, яка визначена у висновку додаткової судово-економічної експертизи, а саме в сумі 13393,82 ЄВРО. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі викладеного та ст.ст.203, 215,626,627,628, 629,638,1054, 11,509,526, 625,1050 ЦК України, ст.ст. 2,47,49 Закону України « Про банки і банківську діяльність », Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю »,

Outcome: partial