Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-15 00:00:00

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 25 січня 2007 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 5600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевими терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказаний договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, сторонами договору узгоджено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Вказаним договором було узгоджено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Банк свої зобов'язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, проте відповідач у визначений договором строк не вніс грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тим самим порушив умови Договору, в результаті чого станом на 31 липня 2013 року має заборгованість 26113,08 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом 7760,58 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом 12907,61 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф, (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процентна складова) 1219,67 грн. Ураховуючи, що в добровільному порядку відповідач не сплачує заборгованість за кредитом, позивач просив суд стягнути її у примусовому порядку, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте засобами електронного зв'язку надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, в адресованій суду заяві вказала, що позовні вимоги не визнає, просила суд застосувати до вимог банку до неї про стягнення кредитної заборгованості строки позовної давності. Ураховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання, скориставшись своїм правом, визначеним ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справи. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.01.2007 [PERSON] виявила намір на отримання кредиту у ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство КБ "Приватбанк" (витяг із статуту), на що вказує підписана нею заява. Відповідно до якої між сторонами було укладено кредитний договір, який складається із цієї заяви Умов та Правил надання банківських послуг. Кредитний ліміт визначено у 5600 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п.9.12. Умов та Правил, було визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Разом з цим, вказаним договором було передбачено, що строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним. Відповідно до п.3.3. Умов та Правил, підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту встановленого банком. Статтею 634 ч.1 ЦК України, передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що між сторонами даного спору було укладено саме договір приєднання. Отже, судом з'ясовано, що сторони встановили як строк дії договору так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, Умовами, які є складовою частиною договору, що узгодили сторони договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Із здобутих у справі доказів, судом встановлено, що 22 липня 2009 року було внесено кошти на погашення процентів за кредитним договором в сумі 222 гривень, на що вказує наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором №б/н від 25.01.2007 року. У той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду 27 серпня 2014, тобто по збігу більш як чотирьох років. Відповідач надала суду заяву про застосування до позовних вимог Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що до кредитних правовідносин застосовуються як загальна позовна давність тривалістю у три роки так і спеціальна щодо сплати неустойки в один рік. Згідно з умовами кредитного договору, що укладений між сторонами спору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені кредитним Договором та Правилами, які є його невід'ємною частиною. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 25 числа місяця наступного за звітним, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору укладеного між сторонами спору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто в даному випадку з 25 серпня 2009 року. Таку ж правову позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі за №6-116цс13, про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка в силу правил ст.360-7 ЦПК України є обов'язкова для всіх судів України. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Отже, сплив строку позовної давності є очевидним. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача у позовній заяві не вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності за даними вимогами. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив відповідач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності представником позивача не наведено. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому судові витрати у вигляді судового збору відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed