Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-03 00:00:00

У травні 2013 року Споживчий кооператив «Зелений» звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту для прокладення та експлуатації газопроводу, який уточнив під час розгляду справи та позовні вимоги мотивував наступними обставинами. Відповідно до міської програми газифікації районів м. Донецька, був створений Споживчий кооператив «Зелений», який 23 березня 2012 року уклав договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Промторгсервіс» на розробку й виготовлення проектно-кошторисної документації «Газопостачання житлових будинків по вулицях Зеленогорська, Гончарова, ХІХ Партз'їзду, Мосіна в Будьоннівському районі м. Донецька». Проект виконано згідно з технічними умовами, виданими Акціонерним товариством «Донецькміськгаз» № 09/03-857 від 27 лютого 2012 року та № 09/03-1300 від 26 березня 2012 року. 27 серпня 2012 року між позивачем та Приватним підприємством «Будсервіс» був укладений договір на виконання будівельно-монтажних робіт, згідно з яким строк закінчення робіт планувався до 28 лютого 2013 року. Роботи фінансуються з розрахунку 50 % власних коштів членів кооперативу і 50 % за рахунок бюджету Донецької міської ради. Однак, 07 березня 2013 року роботи припинилися, оскільки власник домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] не дозволяв проводити будівельні роботи на території земельної ділянки і перешкоджав прокладенню газопроводу, аргументуючи тим, що земельна ділянка, по якій має проходити газопровід, є його власністю. Позивач остаточно просив установити постійний (без визначення строку) безоплатний земельний сервітут в [ADDRESS], визнати дії [PERSON], що пов'язані з перешкоджанням і зупиненням робіт по прокладці газопроводу в [ADDRESS], неправомірними, зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди по прокладці газопроводу по вул. Глибока, що проходе через земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], та стягнути судовий збір з відповідача. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 02 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог споживчого кооперативу «Зелений» до [PERSON], третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, відмовлено в повному обсязі. Не погодившись з рішенням суду, Споживчий кооператив «Зелений» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким визнати дії відповідача неправомірними та зобов'язати його не чинити перешкоди в прокладенні газопроводу через земельну ділянку по [ADDRESS]. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, право на захист мають власники або землекористувачі земельної ділянки, а [PERSON], не є ані власником, ані землекористувачем, в суді визнав факт відсутності у нього документально підтвердженого права власності або користування земельною ділянкою, яку він фактично займає. Рішення суду щодо відмови в установленні земельного сервітуту сторонами не оскаржується. Представник споживчого кооперативу «Зелений» Вільчинський В.О. доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. Відповідач [PERSON] просив розглянути справу у його відсутності (а.с. 160). Представник Донецької міської ради - Рубльова М.В. вважала доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а дії відповідача по перешкоджанню в прокладенні газопроводу - неправомірними та безпідставними, зазначивши при цьому, що [PERSON] не має правовстановлюючих документів на земельну ділянку по [ADDRESS], як і акту про її відведення, та остання за ним не зареєстрована. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу споживчого кооперативу «Зелений» на рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька від 02 вересня 2013 року слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що Споживчий кооператив «Зелений» просив захистити свої порушені права шляхом визнання дій відповідача [PERSON], пов'язаних з перешкоджанням та зупинкою робіт по прокладенню газопроводу по [ADDRESS], неправомірними та зобов'язання відповідача не чинити перешкоди в прокладенні газопроводу низького тиску. Як вбачається із договору дарування, посвідченого 10 жовтня 1999 року в нотаріальному порядку, [PERSON] набув у власність жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48). Із відповіді управління Держземагенства у м. Донецьку Донецької області від 02 липня 2013 року № 01-131/4799, 5154 вбачається, що згідно з земельно - кадастровою інформацією, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], у власність, користування, або оренду станом на 01 січня 2013 року, [PERSON] не передавалась, правовстановлюючі документи у встановленому законодавством порядку на земельну ділянку не зареєстровано (а.с. 65). На підставі договору на право забудови, укладеного 17 листопада 1945 року з Будьоннівською районною радою, земельна ділянка під зазначене домоволодіння була надана забудовнику [PERSON] строком на 65 років до 2010 року. За пунктом 23 вказаного договору, за закінченням строку дії договору, надана під забудову земельна ділянка переходить до районної ради (а.с. 86 - 90). 27 серпня 2012 року між Споживчим кооперативом «Зелений» та Приватним підприємством «Стройсервіс» був укладений договір підряду № 27.08/12, за яким останній зобов'язався виконати газопостачання житлових будинків по вул. Зеленогорська, Гончарова, XIX Партз'їзду, Мусіна в Будьоннівському районі м. Донецька. [PERSON] визнав той факт, що він не дозволяв працівникам підрядної організації прокладати газопровід низького тиску, що розроблений за встановленим проектом, через територію земельної ділянки, яку він фактично займає, чим фактично перешкоджав про проведенню робіт по прокладенню газопроводу. Відповідач також визнав і те, що він не має документального підтвердження права власності або користування земельною ділянкою, яку він фактично займає, межі користування. Зазначені обставини узгоджуються і з відомостями Держземагенції та Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку. Суд дійшов висновку, що відповідач протиправно чинив перешкоди в прокладенні газопроводу, оскільки за ст.152 ЗК України, право на захист прав на земельні ділянки мають власники або землекористувачі земельної ділянки, а відповідач таким не є. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди по прокладенню газопроводу, суд виходив з того, що газопровід через земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], на час розгляду справи вже прокладений і потреба в судовому захисті в цій частині позовних вимог відсутня, а позивач, всупереч вимог ст.16 УК України, обрав неналежний спосіб захисту цивільних прав. Суд зазначив, що констатація в мотивувальній частині рішення лише факту неправомірних дій відповідача є достатньою, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог Споживчого кооперативу «Зелений», в повному обсязі. Однак, погодитись з такими висновками суду неможна, оскільки при вирішенні справи суд, припустився порушень норм матеріального і процесуального права. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд не врахував того, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, а висновки за ними повинні бути визначені в судовому рішенні, в якому вирішуються питання , що складають його зміст (ст.ст.214-218 ЦПК України). Відповідно до ст.215 ЦПК України, в резолютивній частині рішення повинні бути зазначено висновки суду про задоволення позову чи відмову в позові повністю чи в частині, висновки суду по суті позовних вимог та інше. Відповідно до ст.16 ЗК УРСР (1970 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення, провадиться на підстави постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Ради народних депутатів в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР. Як було передбачено ст. 20 Земельного Кодексу (1970 року), право землекористування засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. За приписами ст. 22 ЗК УРСР (1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Як було зазначено в ст.23 ЗК УРСР (1990 року), право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно зі ст. 81 ЗК України (2001 року), право власності на землю громадяни набувають на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування міни, іншими цивільно - правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок; г) прийняття спадщини; г-1) виділення в натурі ( на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.93 ЗК України (2001 року), земельні ділянки можуть передаватися громадянам в оренду. Відповідно до ст.95 ЗК України (2001 року), порушені права землекористувачів, підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. З пояснень сторін та наявних матеріалів справи, встановлено, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка розташована за вказаною вище адресою, у відповідача відсутні. Матеріали справи не містять доказів і встановлення межових знаків земельної ділянки, якою користуються відповідач. Згідно з вимогами чинного земельного законодавства, [PERSON] державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку за вказаною вище адресою не оформив, Поземельну книгу не відкрито (а.с. 162 ). Судом безспірно встановлено, що [PERSON], не маючи правових підстав, неправомірно чинив перешкоди в прокладенні газопроводу через земельну ділянку по [ADDRESS], з якою позивач уклав договір на виконання цих робіт. Заперечення відповідача про те, що прокладення газопроводу низького тиску несе безпеку для життя і здоров`я громадян, суперечать наявному у справі експертному висновку спеціалізованої Державної експертної організації щодо робочого проекту газопостачання житлових будинків, затвердженого 17 вересня 2012 року, замовником якого є Споживчий кооператив «Зелений», в якому прямо зазначено що робочий проект «Газопостачання вул. Зеленогорська, Гончарова, XIX Партз'їзду, Мусіна в Будьоннівському районі м. Донецька» відповідає вимогам нормативно-правових актів з питань охорони праці і промислової безпеки (а.с.15 - 21). Цей висновок експертизи відповідач не спростовував, та своїх інших заперечень, окрім своєї незгоди в прокладенні газопроводу, відповідач [PERSON] суду не надав. Апеляційний суд також приймає до уваги, що газопровід низького тиску за робочим проектом проходить в межах червоної лінії, що визначена в містобудівній документації, відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038 - VI ( а.с . Окрім цього, згідно з проектом, поруч з газопроводом низького тиску, прокладення якого передбачено на наземних опорах, проти якого заперечував відповідач, майже, на протязі 20 років в межах земель червоної лінії вже прокладено інший газопровід високого тиску, власником якого є інша (газопостачальна) організація. На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що слід визнати дії відповідача неправомірними та зобов'язати останнього не чинити перешкоди в прокладенні газопроводу через земельну ділянку по [ADDRESS]. Тому рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення апеляційної скарги позивача, та визнання дії відповідача неправомірними та зобов'язання останнього не чинити перешкоди в прокладенні газопроводу через земельну ділянку по [ADDRESS]. Одночасно, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, апеляціний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп., сплачений ним за подачу позову, та 57 грн.36 коп. за - апеляційну скаргу.

Outcome: partial