Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду 19 лютого 2013 року з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 45» (далі ЖЕО-45) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вказавши, що знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 1991 року по червень 1999 року, рішенням суду їх шлюб розірвано. Від спільного проживання у шлюбі мають доньку [PERSON], [INFO]. Згідно рішенню виконкому Довгинцівської районної у місті ради № 63 від 24.02.1995 року він став наймачем квартири [ADDRESS], в яку після реєстрації шлюбу вселилась дружина. Після народження доньки [PERSON] вони разом проживали у вказаній квартирі, де були зареєстровані. Сімейне життя у нього з дружиною не склалося, 4 березня 1999 року відповідач [PERSON] забрала всі свої речі та з донькою [PERSON] виїхала з помешкання. Більше 14 років ні вона, ні донька не проживають в квартирі. Факт реєстрації відповідачів тягне за собою нарахування комунальних платежів, які вони не сплачують, а позивач, як інвалід 2-ї групи не в змозі оплачувати вказані нарахування, тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 15 квітня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, вказавши, що, будучи неповнолітньою, проживала разом з матір'ю [PERSON] В жовтні 2010 року їй виповнилося 18 років і вона вирішила жити з батьком в спірній квартирі, але в 2011 році не мала можливості вселитися в квартиру, оскільки батько хворів туберкульозом легень і вона теж боялася захворіти. В січні 2012 року вона перейшла жити до батька в квартиру [ADDRESS]. Отримавши ключі від квартири, проживала в ній постійно до листопада 2012 року, зробивши косметичний ремонт квартири, оскільки та знаходилася в занедбаному стані, та оплативши комунальні послуги. Батько в цей час знаходився на стаціонарному лікуванні, а коли в листопаді 2012 року повернувся, то вигнав її, поставивши додатковий замок на вхідні двері. Оскільки батько перешкоджає їй проживати в квартирі, іншого житла у неї немає, проживати з матір'ю та її чоловіком вона не може через неприязні стосунки з останнім, просить суд вселити її в квартиру [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові, наполягав на задоволенні вимог в повному обсязі, зустрічний позов не визнав, зазначивши, що [PERSON] ніколи не хворів на туберкульоз, тому це не могло бути підставою для не проживання [PERSON] в квартирі, яка ніколи постійно там не проживала. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про вселення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала частково, проти задоволення позову [PERSON] не заперечувала. Зазначила, що вона дійсно не проживає в квартирі з 1999 року, тому не заперечує в задоволенні позовних вимог відносно зняття її з реєстраційного обліку. Однак донька [PERSON] не мала змоги проживати в квартирі, оскільки позивач вів аморальний спосіб життя. Донька жила в квартирі в 2012 році, коли позивач знаходився на стаціонарному лікуванні і мати позивача дала доньці ключі від квартири. Між нею та позивачем була домовленість щодо розміну квартири, приватизації квартири, щоб їх дочці залишилося житло. Щодо не сплати комунальних платежів, то в зв'язку з тим, що позивач не сплачував їй аліменти на утримання дитини, вона не оплачувала нарахування за комунальні послуги. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, на задоволенні своїх позовних вимог наполягає, пояснивши, що вона дійсно з 1999 року проживала разом з матір'ю. До 2012 року вона не могла проживати в квартирі батька, оскільки у нього був туберкульоз. В 2012 році, коли батько знаходився в лікарні на стаціонарному лікуванні, вона почала жити в квартирі, зробила косметичний ремонт квартири, вивезла сміття. По виходу з лікарні, батько змінив замки на вхідних дверях та заборонив їй проживати в квартирі. До повноліття вона не могла самостійно себе утримувати, і коли з 18 років у неї з'явився самостійний заробіток, вона віддавала позивачу гроші на оплату комунальних послуг. Представник третьої особи - ЖЕО-45» в судове засідання не з'явився, про дату слухання були повідомлені своєчасно та належним чином. Вислухавши представника позивача [PERSON], відповідачів [PERSON] та [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, позов [PERSON] - повному задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконкому Довгинцівської районної Ради народних депутатів № 63 від 24.02.1995 року переоформлено особистий рахунок на [PERSON] в зв'язку з випискою основного квартиронаймача (а.с.8 - копія витягу з протоколу). На [PERSON] як основного квартиронаймача нараховуються комунальні платежі (а.с.53 - довідка) відповідно до зареєстрованих в квартирі осіб (а.с.52 - довідка): доньки [PERSON] (а.с.5 - копія свідоцтва про народження) та колишньої дружини [PERSON] (а.с.9 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу). Відповідно до акту про не проживання від 18 лютого 2013 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з березня 1999 року не проживають в квартирі [ADDRESS] (а.с.51 -акт). Відповідно до акту огляду МСЕК від 11.02.2013 року позивачу [PERSON] з 04 лютого 2013 року встановлена друга група інвалідності (а.с.10 - копія акту). Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Частиною 3 ст. 47 Конституції України та ч.4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Роз'ясненнями, даними в п.10 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. При вирішенні спору суд виходить з того, що відповідач мала намір проживати в квартирі та користуватись нею, що підтверджується і поясненнями самої відповідачки [PERSON], які вона надавала в судовому засіданні, та поясненнями свідків, з яких вбачається, що відповідачка [PERSON] проживала певний період в квартирі, проводила там ремонтні роботи та намагалася після повернення позивача з лікарні зайти в квартиру, але цього не могла зробити через перешкоди, які чинив позивач, тому не мешкає в квартирі через поважні причини. Так свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON], вітчимом відповідачки [PERSON] Влітку 2012 року [PERSON] просив його замінити сантехніку в квартирі по [ADDRESS], де проживає [PERSON], точної адреси він не пам'ятає. Коли він приїхав до вказаної квартири, то квартира була в жахливому стані: на стінах був грибок, пліснява. За гроші [PERSON] він купляв необхідну сантехніку, ремонтні роботи по заміні сантехніки оплачувала теж [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] з квітня 2013 року, разом проживати вони стали з серпня 2013 року. Разом з [PERSON] вони їздили до матері позивача, де позивач не заперечував, щоб [PERSON] жила в квартирі [ADDRESS], обіцяв, що квартира залишиться їй, при цьому говорив, що хоче виписати доньку з квартири, щоб мати змогу отримувати субсидію. Позивач [PERSON] не надав суду доказів, які б обґрунтовували ті обставини, на які він посилається та свідчили б про небажання відповідачів проживати в квартирі. За таких обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання втратившими [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] підлягають частковому задоволенню в частині визнання втратившою [PERSON] права користування вказаним житлом, так як вона не користується жилим приміщенням в квартирі без поважних причин кілька років і не заперечує проти визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вимоги [PERSON] про вселення слід задовольнити.

Outcome: partial