Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-17 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що на підставі договору дарування від 14 жовтня 2004 року, просвіченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 5927, йому, [PERSON], належить на праві приватної власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] (далі - Відповідач) була зареєстрована у вищевказаному домоволодінні разом із своєю донькою, [PERSON], [INFO], але не проживала за місцем своєї реєстрації. Далі, позивач зазначає, що [PERSON] була знята з реєстраційного обліку 02.07.2007 року, що підтверджується домовою книгою, а відповідач, [PERSON], зареєстрована і по теперішній час, але не проживає в належному позивачу будинку з 1984 року. Факт не проживання відповідача [PERSON] без поважних причин з 1984 року підтверджується актами завіреними головою квартального комітету від 27.09.2012 року, від 11.12.2012 року та від 08.04.2013 року. Таким чином, відповідач постійно не проживає у вищевказаному домоволодінні без поважних причин, більше шести місяців, житловим приміщенням не цікавиться, витрат по його утриманню не несе. У зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити, визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач та його представник не з'явилися, до суду представником позивача надана письмова заява про розгляд справи у їх відсутність, просять позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач - [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить оголошення у друкованому засобі масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» № 41 (1432) від 30 травня 2013 року (арк. 18), причину неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву в якій просять розглянути справу у їх відсутності. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 5927, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська за № 7769612, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS](а.с.4-5). Із матеріалів справи вбачається, що у вищевказаному домоволодінні станом на сьогоднішній день зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Із матеріалів справи також вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], не проживає за вищезазначеною адресою з 1984 року. Ця обставина підтверджується відповідними актами: від 27.09.2012 року (а.с.11), 11.12.2012 року (а.с.10) та від 08.04.2013 (а.с.9). Доказів поважних причин відсутності відповідача протягом вказаного часу у зазначеному будинку суду не представлено. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називається сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, законодавство пов'язує право користування чужим майном (сервітут) з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі: - ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до яких до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також - ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, на погляд суду, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. За таких умов, суд доходить висновку, що позовні вимоги за своєю правовою природою є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, адже відповідач, фактично не проживаючи більш шести місяців та будучи зареєстрованою у квартирі позивача, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України з Відповідача - [PERSON] слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі - 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved