Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-12 00:00:00

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду із позовом в якому вказував на те, що 27.04.2012 року [PERSON] отримала в борг грошові кошти в розмірі 6000 грн. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 27.04.2012 року, яку відповідачка написала власноручно. Згідно цієї розписки вона зобов'язалася повернути борг в розмірі 9000 грн. до 27.052012 року. Оскільки відповідачка борг не повернула, він просив стягнути суму боргу із врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, а всього на загальну суму 9361,93 гривень. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено без врахування обставин у справі та вимог законодавства. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що в силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає іншій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Посилаючись на вимоги ч. 2. ст. 59, ст.60 ЦПК України суд не прийняв до уваги посилання позивача на докази, а саме: розписку, оскільки до позовної заяви повинен бути прикріплений оригінал розписки, а позивач надав суду лише копію. Врахувавши ці обставини, суд дійшов висновку, що не знайшов свого підтвердження факт укладення між сторонами договору та передачі позивачем грошей відповідачці, а тому у задоволенні позову відмовив. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та встановленим обставинам у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. А статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із копії розписки від 27.04.2012 року відповідачка [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 6 000 гривень строком на один місяць, а зобов'язалася повернути грошові кошти у розмірі 9 000 гривень до 27 травня 2012 року (а.с.3). Ця розписка не суперечить вимогам ст.1047 ЦК України. Відповідачка не подавала ніяких заперечень щодо написання нею цієї розписки, оскільки не була повідомлена належним чином про розгляд справи у суді першої інстанції. Також вона не надавала ніяких заперечень апеляційному суду із приводу відсутності боргу, просила розглянути справу за її відсутності. В суді апеляційної інстанції позивач надав оригінал розписки, яка відповідає наявній у справі копії. Оскільки відповідачкою не спростовувався договір позики та його безгрошовість, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог відповідно до наданої розписки та вимог ст.ст.1046,1047,1048,1049 ЦК України. Із відповідачки підлягає стягненню сума боргу, яку вона вказала у розписці - 9 000 гривень. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України стягнення суми боргу необхідно провести із врахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції. В межах заявлених позовних вимог розмір 3% процентів річних із суми 9000 гривень, за період із 28 травня 2012 року до 02 грудня 2012 року, тобто за 187 днів - складає 138 гривень 33 копійки. А сума індексації складає 9 гривень на суму боргу 9000 гривень, оскільки за вересень 2012 року індекс інфляції становив 100,1% . Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України необхідно стягнути на користь позивача і судові витрати у розмірі 214,6 гривень. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України, та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved