Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

Позивачка звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з зазначеним позовом у якому посилається на те, що з 2005 року проживала спільно з відповідачем без реєстрації шлюбу у квартирі її батьків. [INFO] у них народилась донька [PERSON] та у свідоцтві про її народження батьком зазначено відповідача. Після народження дитини відповідач відмовився реєструвати відносини, відмовився зареєструвати доньку за місцем своєї реєстрації та проживання, оскільки на час народження доньки вони проживали у будинку відповідача за адресою: [ADDRESS]. Спільне проживання виявилось невдалим та у листопаді 2010 року спільне проживання з відповідачем було припинено. Позивачка та її малолітня дитина зареєстровані та проживають в [ADDRESS] у квартирі батьків позивачки. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини з нею, за адресою: [ADDRESS]. 17.08.2013 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], який проживає у Державі Італії та з метою об»єднання сім»ї має намір виїхати для постійного проживання до Держави Італії у якій проживає її чоловік з 2005 року, має постійну роботу, винаймає житло з відкритою площею під сад та гараж та взмозі забезпечити сім»ю матеріально та підтримати морально. Відповідач безпідставно відмовився надати письмову нотаріальну посвідчену згоду на виїзд малолітньої доньки за межи Держави України, тому змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, суду пояснив, що не проти визначення місця проживання малолітньої доньки з позивачкою. Що стосується вимог про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька то у цій частині позов не визнає, суду пояснив, що погоджувався попервах надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за межі Держави України терміном на два роки, але у подальшому відмовився від надання такої згоди, так як у нього погіршились відносини з позивачкою та йому невідомо скільки позивачка буде проживати з цим чоловіком та як цей чоловік буде відноситися до дитини. Третя особа - Служба у справах дітей Бериславської РДА Херсонської області- представник Горішня О.П. позов визнала та просила його задовольнити, оскільки дитина повинна проживати у повній сім»ї, яку для неї створила мати, яка для об»єднання сім»ї має намір поїхати до свого чоловіка до Італії, що не перешкоджає батьку спілкуватися з дитиною. Дитина з народження проживає з матір»ю, яка створила для неї всі умови. Суду надала письмовий висновок, щодо заявлених позовних вимог. Третя особа - Служба у справах дітей Новокаховської міської ради Херсонської області, представник Поповиченко О.М. надала суду висновок щодо заявлених позовних вимог та заяву у якій просить справу розглянути за відсутності представника. Згідно зі ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Вислухавши пояснення позивача, її представника [PERSON] відповідача, третіх осіб та висновок прокурора, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Відповідно до змісту ст.59 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до змісту ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Позивачка з відповідачем проживали однією сім»єю без укладення шлюбу з 2005 року та у них народилась донька, [PERSON],[INFO], у свідоцтві про народження якої прізвище батьків зазначене наступне: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.3). У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони по справі з 2010 року спільно не проживають. Малолітня [PERSON], [INFO] проживає з матір'ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] разом з бабусею та дідусем (а.с.6) та відвідує дошкільний навчальний заклад яслі-садка №4 комбінованого типу, вихованням дитини, оплатою за знаходження у яслі-садку дитини займається мати, [PERSON], батько у вихованні дитини участі не приймає (а.с.5). [PERSON] працює у КЗ Центральна міська лікарня м.Нова Каховка фельдшером-лаборантом. З відповіді начальника ДВС Бериславського РУЮ вбачається, що на виконанні виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] не знаходиться (а.с.7). У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Положеннями ст.ст. 141, 157 СК України та Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. 28.08.2013 року виконкомом Новокаховської міської ради Херсонської області винесено рішення №378, яким встановлено [PERSON] дні та години для спілкування із малолітньою донькою [PERSON], [INFO], кожної неділі з 09-00 години до 18-00 години та покладено на матір дитини [PERSON] обов»язок не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Судом встановлено, що як до та і після прийнятого вищезазначеного рішення відповідач не проявляв ініціативи у спілкуванні з донькою та з пояснень у судовому засіданні представника Служби у справах дітей Новокаховської міської ради Поповиченко О.М. вбачається, що при проведенні психологічного тесту з дитиною, поряд з собою вона батька не бачить. Відповідно до ч. 1 ч.2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно абз.1 пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов?язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на інтереси дітей, їх стать, потребу у материнській любові та турботі та відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.) згідно якої малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З письмового висновку органу опіки та піклування Бериславської РДА вбачається, що виходячи з інтересів дитини доцільно визначити місце проживання неповнолітньої дитини з матір'ю та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України з метою проживання та виховання дитини у повній сім»ї. З письмового висновку службу у справах дітей Новокаховської міської ради вбачається, що доцільно залишити дитину для проживання з матір'ю, але виходячи з ч.1 ст.15, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст.153,157 Сімейного кодексу України, якими передбачено право дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Дитина, батьків якої проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов»язані гарантувати погвернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виходячи з зазначених вимог закону, з інтересів дитини, враховуючи висновки Служби у справах дітей та згоду відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині визначення місця проживання малолітньої дитини, доньки [PERSON],[INFO] з позивачкою такими, що підлягають задоволенню. 17.08.2013 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу її присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с.4). Чоловік позивачки [PERSON] має посвідчення особи, відповідно до якого проживає в [ADDRESS] має посвідчення на проживання за довгим терміном у Державі Італія та має роботу, працює та має податковий код і отримує дохід. [PERSON] проживає у Державі Італія та винаймає житло, яке придатне для проживання трьох осіб (а.с.9-39). Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами цивільного законодавства. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р. № 3857-ХІІ, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724, передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі і за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Одним з завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (стаття 1). Позивачка створила сім»ю з чоловіком, який проживає у Державі Італії, який має житло, роботу та дохід і за для повного та гармонічного розвитку дитини у повній сім»ї позивачка має намір поїхати на постійне місце проживання до свого чоловіка у Державу Італію. Судом встановлено та даний факт не заперечував сам відповідач, що він відмовився вчинити відповідні дії нотаріального характеру щодо надання згоди на виїзд дитини за межі України у Державу Італія на постійне місце проживання, оскільки йому невідомо скільки позивачка буде проживати зі своїм чоловіком, як буде відноситися до дитини чоловік позивачки, та бажає спілкування з дитиною. Суд вважає, що виходячи з інтересів малолітньої дитини, яка не повинна бути розлучена з матір'ю та повинна рости та виховуватися у повній сім»ї, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки у частині надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] на постійне місце проживання до Держави Італії, оскільки відмова відповідача вчинити відповідні дії нотаріального характеру щодо надання згоди на виїзд дитини за межі України є необґрунтованою та вчинена без урахування інтересів малолітньої дитини. При цьому суд вважає за необхідне зобов»язати [PERSON] реалізувати право дитини на спілкування з батьком, гарантувати забезпечення перебування дитини на території Держави України для спілкування малолітньої [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] протягом одного місяця під час літніх канікул дитини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Закону України «Про охорону дитинства» ст..ст. ст.141, 153, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved