Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київської міської ради, та просила визнати за нею право власності на нежитловий будинок, загальною площею 172,4 кв.м. за поштовою адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що у 2007 році розпочала реконструкцію павільйону з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS]. В результаті реконструкції побудовано нежитловий будинок, загальною площею 172,4 кв. м в [ADDRESS]. Зазначений нежитловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,01 га. Земельна ділянка відноситься до міських земель, не наданих у власність чи користування, оскільки відсутні рішення органів влади на їх відведення. Раніше на вказаній земельній ділянці була розташована будівля загальною площею 115,04 кв.м. по [ADDRESS], яка була придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2003, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] З 12.12.2003 на розгляді Київської міської ради знаходиться заява про відведення земельної ділянки та реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе на [ADDRESS], з 04.12.2006 підготовлений проект рішення Київської міської ради щодо передачі у власність позивачу земельної ділянки. Оскільки придбана будівля внаслідок експлуатації потребувала вдосконалення та ремонту, то в 2008 році за наявності дозволів всіх державних установ, нею був укладений договір з проектною організацією для виготовлення проекту та з будівельною організацією на виконання будівельних робіт, внаслідок чого була зведена будівля, яка має вид самостійного відокремленого одноповерхового з мансардою нежитлового будинку, площа якого по першому поверсі становить 96,5 кв. м, а в цілому загальна площа - 172,4 кв. м, розташованої на земельній ділянці такої ж площі, що до 01.01.2004 знаходилась в користуванні позивача згідно укладеного 22.12.2000 договору оренди. 10.01.2004 Солом'янська РДА в м. Києві надала згоду на продовження розміщення існуючого павільйону та сезонного майданчика по [ADDRESS], а 21.10.2004 було погоджено відведення земельної ділянки для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе за вказаною адресою. 04.02.2005 ГУ земельних ресурсів КМДА розглянуло звернення позивача щодо відведення земельної ділянки та реконструкції з наступним обслуговуванням кафе по [ADDRESS] та КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе за вказаною адресою, який був прийнятий до бази даних 07.11.2005 та на теперішній час є завершеним. Таким чином, позивач вважає, що кадастрова справа за №А5473 про передачу їй земельної ділянки для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе по [ADDRESS] повністю скомплектована та відповідає вимогам законодавства. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Через канцелярію суду від позивача надійшла заява, згідно якої остання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву, згідно якої заперечував проти позову з підстав викладених в заперечені, що містяться в матеріалах справи та просив слухати справу без участі представника. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про дату та час слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2003, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №20741, набула права власності на павільйон загальною площею 115,04 кв. м по [ADDRESS] (а.с.14-15). Зазначена будівля розташована на земельній ділянці, яка до 01.01.2004 знаходилась в користуванні [PERSON] згідно договору оренди від 22.12.2000. Відповідно до протоколу №52 від 18.12.2003 та дозволу №356 Солом'янської РДА у м. Києві позивач отримала право на розміщення придбаної будівлі на зазначеній земельній ділянці. Згідно відповіді Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.10.2004 № 8949/01 вбачається, що Солом'янська райдержадміністрація м. Києва не заперечує проти відведення [PERSON] земельної ділянки для реконструкції її з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе на [ADDRESS] в установленому порядку згідно з чинним законодавством (а.с.13). Матеріал справи містять висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе на [ADDRESS] від 25.10.2005 за №09-02-4/2727, враховуючи позитивні висновки відповідних служб, Київське міське головне управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах погоджує проект землеустрою щодо відведення [PERSON] в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,01 га (в тому числі площею 0,003 га в межах червоних ліній) для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе на [ADDRESS] за рахунок міських земель, наданих у власність чи користування (а.с.30-31). З висновку Головного управління земельних ресурсів №03-16/1325-13 від 08.11.2005 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вбачається, що Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.32-33). Також в матеріалах справи міститься висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-31 щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов, які мають враховуватись при затвердженні проекту відведення земельної ділянки, згідно якого останнє не заперечує проти надання в оренду земельної ділянки в установленому законодавством порядку для реконструкції з наступним обслуговуванням та експлуатацією кафе до початку реконструкції території згідно Генерального плану розвитку м. Києва (а.с.37). Згідно технічного паспорту на нежитловий будинок станом на 16.12.2008 позивачем було проведено реконструкцію зазначеної будівлі, внаслідок чого вона втратила форму павільйону та є самостійним відокремленим нежитловим будинком [ADDRESS], площа якого на першому поверсі становить 96,5 кв. м, а в цілому загальна площа становить 172,4 кв. м. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29.12.2008 визнано за [PERSON] право власності на нежитловий будинок, загальною площею 172,4 кв. м, за поштовою адресою: [ADDRESS] та зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за [PERSON] право власності на нежитловий будинок загальною площею 172,4 кв. м за поштовою адресою: [ADDRESS]. (а.с.9-11). Однак вказане рішення в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2011 та постановлено нове, яким у позовних вимогах [PERSON] до Солом'янської районної у м. Києві ради, Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено в повному обсязі. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. При цьому, ч.1 ст.182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Як вже зазначалось вище, ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, відповідно до ч.ч.1-3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що земельна ділянка, на якій був побудований нежитловий будинок, була надана позивачу у встановленому законодавством порядку. Предметом розгляду справи є визнання права власності на проведені позивачем роботи по самочинному будівництву об'єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі, адже, матеріали справи не містять дозвільних документів, необхідність яких визначена земельним та містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудоване нерухоме майно було прийнято в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію. Так, згідно Указу Президента України від 08.04.2011 №439/2011 «Про Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України» Державна архітектурно-будівельну інспекцію України є центральним органом виконавчої влади. Пунктом 4 вказаного Положення передбачено, що Державна архітектурно-будівельну інспекцію відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти, видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об'єкта до експлуатації та у визначених законодавством випадках відмовляє в реєстрації таких декларацій. Отже, таких документів позивач не надав, а надані документи не підтверджують право власності на нежитлову будівлю. При цьому, слід зазначити, що будівництво та реконструкція об'єктів нерухомого майна передбачає цілий ряд визначених законодавством дій, а саме: відведення земельної ділянки, дозволів, погоджень, затвердження проектної документації, введення в експлуатацію, реєстрацію нерухомого майна. Однак позивачем даного порядку не дотримано. Таким чином, необхідною умовою визнання права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду є відповідне рішення Київської міської ради та інспекції державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень. Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту надання відповідного рішення щодо права власності позивача, а також відсутні докази звернення позивача до відповідача з відповідними документами. Відповідно до п.9 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справи зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону №2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на нежитловий будинок, загальною площею 172,4 кв. м за поштовою адресою: [ADDRESS], з підстав, визначених ст.376 ЦК України, відсутні. Також слід зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини справи, та те, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed