Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-11 00:00:00

14.11.2012 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був укладений між ним та [PERSON] 21 квітня 2007 року та зареєстрований виконкомом Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що подружнє життя у них не склалося, оскільки вони люди різних характерів та поглядів на життя. 11.12.2012 року відповідач подала суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд також розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON], та стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 30 відсотків всіх видів заробітку, визначити місце її проживання та стягнути з позивача суму понесених судових витрат. До початку розгляду справи по суті [PERSON] та його представник збільшили розмір позовних вимог - просили суд також визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], а саме, залишити його на проживанні при батькові, мотивуючи тим, що позивач проживає рядом з дитячим садком дитини, має вдосталь часу для виховання та догляду за нею, отримує регулярний дохід, а тому в змозі належно матеріально забезпечити дитину. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задоволити. Відповідач та її представник у ході судового розгляду справи позов визнали частково, просили суд відмовити у задоволенні первісного позову в частині залишення малолітньої дитини на проживанні при батькові та задоволити зустрічну позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 квітня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований у виконкомі Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом № 12, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 21.04.2007 р. З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що почуття любові та поваги між ними втрачені, вони не підтримують шлюбних стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставин суд вважає за необхідне вимоги сторін про розірвання шлюбу задоволити. Що стосується вимоги відповідача про стягнення з позивача аліментів у розмірі 30 відсотків всіх видів заробітку батька дитини щомісяця, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 01.02.2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У судовому засіданні встановлено, що позивач, [PERSON], працює в ДП «Савсервіс Карпати» на посаді адміністратора системи, що підтверджується довідкою про доходи № б/н від 12 червня 2013 року. Беручи до уваги наведене та виходячи з вимог п. 2) ч. 1 ст. 182 СК України, згідно з яким при призначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 30 відсотків всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2012 року й до досягнення ним повноліття. Щодо вимог сторін про визначення місця проживання малолітньої дитини суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як встановлено в ході розгляду справи, батьки малолітньої дитини не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, а тому просили суд визначити місце її проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, регламентовано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Згідно статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У ході розгляду справи, позивачем не зазначено та не доведено виняткових обставин, які б свідчили про необхідність розлучення дитини та матері, у зв'язку з чим, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги позивача слід відмовити та задоволити зустрічну вимогу відповідача - малолітнього сина - [PERSON], [INFO] - залишити на проживання при матері. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якою встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких, відповідно до ст. 70 ЦПК України, відносяться судові витрати на правову допомогу, суд вважає, що вимога позивача за зустрічним позовом - [PERSON] про відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу підтверджена належним чином, а тому є законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає задоволенню. Витрати по сплаті судового збору також підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог частин 1, 3 статті 88 ЦПК України. У відповідності до ст. 218 ЦПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Outcome: approved