Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Будьоннівського районного суду м. Донецька із позовом до Фізичної особи – підприємця [PERSON] про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 15 листопада 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач взяла на себе зобов'язання продати позивачу три металопластикові конструкції, загальною вартістю 6250 гривень. Позивач вказує, що авансовий платіж в розмірі 100 % від ціни договору було здійснено двома платежами: 15 листопада 2012 року він здійснив безготівковий платіж у сумі 1800 гривень на банківські реквізити ФОП [PERSON], також в цей же день, ним було отримано цільовий кредит у ПАТ «Приват Банк» в розмірі 4450 гривень для оплати товару за Договором, які цього ж дня були перераховані на рахунок ФОП [PERSON] Таким чином, загальна сума цих двох платежів становить 6250 гривень. Позивач вказує, що згідно з п.4.1 Договору після внесення авансового платежу, передбаченого п.3.3, відповідач повинен був передати товар позивачу протягом 14 робочих днів, а якщо модель під замовлення, то в протягом 60 календарних днів. Металопластикові конструкції є моделями під замовлення, тому останній день виконання зобов`язання за договором закінчувався 14 січня 2013 року. Позивач зазначає, що ні в указаний в договорі час, ні на теперішній часи відповідачем вимоги договору від 15 листопада 2012 року не виконано та грошові кошти у сумі 6250 гривень не повернуто. Крім того, позивач вказує, що у досудовому порядку відповідач свої зобов’язання за договором виконувати відмовилася, відтак позивач [PERSON] просить суд договір розірвати, стягнути з Фізичної особи – підприємця [PERSON] суму боргу, яка становить 6250 гривень, пеню у сумі 1243 гривень 75 копійок, розмір інфляції у сумі 13 гривень 51 копійка, 3 % річних – 102 гривень 11 копійок, а також моральну шкоду у сумі 2000 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 2200 гривень, а всього 11809 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з’явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чин6ом, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність не подавала, тому відповідно до п. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності особи, яка бере участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 15 листопада 2012 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання продати позивачу три металопластикові конструкції, загальною вартістю 6250 гривень. Авансовий платіж в розмірі 100 % від ціни договору було здійснено двома платежами, зокрема 15 листопада 2012 року позивач здійснив безготівковий платіж у сумі 1800 гривень на банківські реквізити ФОП [PERSON], також в цей же день, позивач отримав цільовий кредит у ПАТ «Приват Банк» в розмірі 4450 гривень для оплати товару за вищевказаним договором, які були перераховані фінансовою установою на рахунок ФОП [PERSON], що підтверджується квитанціями про перерахунок (ас. 15-16). Таким чином, загальна сума двох платежів становить 6250 гривень, що відповідає вартості договору. Згідно гарантійного листа від 01 квітня 2013 року вбачається, що ФОП [PERSON] взяла на себе зобов’язання виконати договір б/н від 15 листопада 2012 року у повному обсязі в строк до 14 квітня 2013 року. Щодо вимог Закону України «Про захист прав споживачів» ознайомлена (а.с. 21). Судом встановлено, що позивач перерахувавши грошові кошти за товар, такий на час звернення до суду із позовом, так і не отримав. Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з приписів ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. За наведених обставин суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову, розірвавши договір б/н від 15 листопада 2012 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] та стягнувши з відповідача ФОП [PERSON]В на користь [PERSON] завдану йому матеріальну шкоду у сумі 6250 гривень. Згідно з п.п. 6.1., 6.7. Договору б/н від 15 листопада 2012 року, сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань за цим Договором, відповідно до норм чинного законодавства. У разі порушення продавцем термінів доставки товару, встановлених цим договором продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості переданого товару за кожен день прострочення. Згідно з розрахунком суми пені за порушення строків виконання зобов’язання за договором б/н від 15 листопада 2013 року, сума пені за період з 14 січня 2013 року по 26 липня 2013 року становить 1243 гривні 75 копійок. Згідно з розрахунком, індекс інфляції за період з 14 січня 2013 року по 31 травня 2013 року становить 13 гривень 51 копійку та 3% річних від простроченої суми становить 102 гривні 11 копійок. Відтак суд вважає, що в цій частині позов є також підставним та такий слід задовольнити. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн. на підставі пункту 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з наступного. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач виходить з того, що йому, як споживачу, відповідачем нанесено моральну шкоду неправомірними діями, які виразилась в тому, що тривалий час він не може змусити відповідача виконати свої обов'язки. [PERSON] вказує, що сума, яку він заплатив за договором для нього є значною і він до сих пор нервує з цього приводу, оскільки відповідач взявши з нього 100 % від загальної вартості договору так і не поставив йому металопластикові конструкції, та він довгий час знаходився у приміщенні без вікон, у зимній період року, з вини ФОП [PERSON] Це призвело до того, що у позивача погіршився стан здоров`я, що підтверджується письмовими доказами, а саме: довідкою від 04 лютого 2013 року; довідкою від 03 квітня 2013 року; протоколом засідання ВКК № 48/4, виданий міською лікарнею № 2 «Енергетик» від 26 квітня 2013 року; довідкою від терапевта від 01 липня 2013 року; формою № 210/0 [PERSON] сечі загальний № 12 від 02 липня 2013 року; формою № 224/0 Клінічний аналіз крові № 28 від 03 липня 2013 року; формою № 228/0 про біохімічний аналіз крові № 14 від 03 липня 2013 року, результатом імунохроматографічного дослідження (СІТО TEST) № 555 від 11 липня 2013 року; довідкою з Міського Гастроентерологічного Відділення Г/Б № 5 фіброгастродуоденоскопія № 352 від 11 липня 2013 року, протоколом ультразвукового дослідження органів брюшної порожнини. (а.с. 32-41). Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено спеціальним Законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до пп. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно абз. 2 п. 5 даної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом встановлено факт заподіяння моральної шкоди позивачу і він має право на відшкодування цієї шкоди з відповідача, тому в цій частині позов також слід задовольнити. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, а тому суд вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання юридичних послуг в розмірі 2 200 грн., які були понесенні позивачем (а.с. 26-32). Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved