Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №103 від 05.07.2013 року «Про звільнення працівника на підставі п.4 ст.30 КЗпП України» зобов’язати відповідача поновити на посаді заступника директора КП «Центральний ринок», допустити до виконання своїх обов’язків та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.03.2013 року по день винесення рішення по справі та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач суду пояснив, що він працював у КП «Центральний ринок» на посаді заступника директора, старанно та сумлінно виконував свої трудові обов’язки, додержував трудову дисципліну, дисциплінарних стягнень не мав. 22.02.2013 року на територію КП «Центральний ринок» вторглись невідомі особи, які застосували грубу фізичну силу, виштовхнули його за межі службового приміщення. З 23.02.2013 р. по 25.03.2013 р. знаходився на лікарняному, з 26.03.2012 р. кожний робочий день приходив на своє робоче місце на 07:00 год., але до роботи його не допускали, про що складались відповідні акти. 06.08.2013 р. отримав наказ КП «Центральний ринок» №103 від 05.07.2013 року «Про звільнення працівника на підставі п.4 ст.40 КЗпП України». Наказ вважає незаконним, оскільки в його мотивувальній частині зазначено, що він без поважних причин був відсутній на робочому місці з 26.03.2013 р. по 05.07.2013 р., хоча він кожного дня виходив на роботу. Представник позивача в судовому засіданні позицію свого довірителя підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити в його задоволенні, суду пояснила, що позивач 22.02.2013 р. був на робочу місці, з 25.02.2013 р. по 26.03.2013 було надано листок непрацездатності, однак після 26.03.2013 р. позивач до роботи не приступив, причину своєї відсутності на робот не повідомив. У квітні 2013 р. адміністрація КП «Центральний ринок» звернулась до позивача з проханням повідомити про причини відсутності на роботі, починаючи з 23.02.2013 р., однак пояснень не отримано. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засідання, [PERSON] з 12.11.2012 р. працював у КП «Центральний ринок» на посаді заступника директора. 05.07.2013 р. [PERSON] було звільнено з займаної посади за прогули згідно п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №103 від 05.07.2013 р. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз’яснено в п.22 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами трудових спорів” (зі змінами і доповненнями) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3,4,7,8 ст.40 та п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1,148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Пункт 24 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за ст.40 п.4 КЗпП України, суди мають виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважної причини (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). З наказу №103 від 05.07.2013 року вбачається, що позивача було звільнено за прогули (відсутність на робочому місці без поважних причин), учинені з 26 березня 2013 року по 05 липня 2013 року. Отже, оскільки здійснення прогулу є дисциплінарним порушенням то у відповідності до ст. 147 КЗпП України власником підприємства або уповноваженим ним органом на працівника може бути накладено дисциплінарне стягнення, а саме догана або звільнення. Згідно статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган має враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. З матеріалів справи вбачається, що про відсутність [PERSON] на робочому місці КП “Центральний ринок” складалися відповідні акти, підписані 7 працівниками за кожен робочий день у період з 26.03.2013 по 30.05.2013 року. Тобто КП “Центральний ринок” останній раз зафіксувало факт порушення позивачем трудової дисципліни (прогулу) 30.05.2013 року, у зв’язку з чим повинно було застосувати до нього дисциплінарне стягнення в строк передбачений ст. 148 КЗпП України (1 місяць). Але відповідач видав наказ про звільнення [PERSON] 05.07.2013 року, залишивши поза увагою його пояснення, викладені в пояснювальній записці від 25.04.2013 року, до яких були додані копії актів про недопущення його до роботи, хоча отримав їх поштою, про що свідчить зворотне повідомлення, копія якого міститься в матеріалах справи. З наданих позивачем до суду актів з 23 лютого 2013 року по 22 квітня 2013 року, а також колективного звернення працівників КП “Центральний ринок” від 05 березня 2013 року до Інспекції праці Миколаївської області, вбачається, що в зазначений в актах час позивач не мав можливості виконувати свої трудові обов’язки, у зв’язку з недопущенням його до робочого місця. Зазначене в судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Окрім того згідно із ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Аналогічні положення містяться у ч.ч. 1,2 ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045- XIV “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності”. З матеріалів справи вбачається, що засідання профспілкового комітету з приводу розгляду подання генерального директора КП “Центральний ринок” [PERSON] щодо звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, відбувалося двічі, про що свідчать виписки із протоколу №16 від 20 червня 2013 року та №17 від 26 червня 2013 року. При цьому, з виписки з протоколу №16 від 20 червня 2013 року вбачається, що, зі слів члена профкому [PERSON], про проведення засідання профспілкового комітету 26.06.2013 року [PERSON] був повідомлений в телефонному режимі, що свідчить про не повідомлення позивача про дату засідання на 20.06.2013 року. Інших доказів належного повідомлення [PERSON] про дату та час проведення засідання профспілкового комітету відповідачем надано не було. На підставі викладено суд прийшов до висновку про незаконність звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України та необхідність поновлення його на посаді заступника директора. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А відповідно до ч. 1 ст. 97 цього Кодексу оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" (далі - Постанова Пленуму), при визначенні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (із наступними змінами та доповненнями). Так, за п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно довідки №436 від 04.10.2013 року заробітна плата позивача за два місяці перед звільненням з роботи становила 9056,52 грн. за 62 робочі дні (грудень 2012 року 31 роб. день 3681,52 грн., січень 2013 року 31 роб. дні – 5375,00 грн.) Щоденний заробіток становить 146,07 грн.( 9056,52 грн.: 62 роб. дні). Вимушений прогул, становить 267 робочих дні. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 39000,69 грн. (267 х 146,07) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.03.2013 року по 19.12.2013 року, тобто по день ухвалення рішення. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз’яснено в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31 березня 2009 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, оскільки права позивача у сфері трудових відносин були порушені в зв'язку із прийняттям відповідачем незаконного наказу, а як наслідок звільнення, що призвело до моральних страждань позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, діями відповідача було заподіяно позивачу моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на його користь. Суд вважає, що на користь позивача має бути стягнуто моральну шкоду в розмірі 500 грн., вважаючи даний розмір достатнім, справедливим та таким, що відповідає характеру та розміру заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з КП “Центральний ринок” на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 619,40 грн. ( 390,00 грн. вимоги майнового характері та 229,40 грн. вимоги немайнового характеру).

Outcome: partial