Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

Позивача звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яким просить стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на суму 32893,62 гривень та моральної шкоди на суму 10000,00 гривень, та судовий збір в розмірі 114,00 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив про те, що 01 вересня 2012 року приблизна о 16 годині 20 хвилин не маючи виданого у встановленому порядку посвідчення на право керування транспортним засобом, [PERSON] керував технічним справним автомобілем «ВАЗ-2103» реєстраційний № х3739ХА, що належить [PERSON] на якому рухався по автодорозі Київ-Харків-Довжанський при цьому порушив пункти 2.1., 1.5., 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням позивача та спричинив йому матеріальну та моральну шкоду. Позивач вказує на те, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, про що свідчить вирок Харківського районного суду Харківської області від 27.11.2012 року, згідно з якої [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, та розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 01 вересня 2012 року приблизна о 16 годині 20 хвилин не маючи виданого у встановленому порядку посвідчення на право керування транспортним засобом, [PERSON] керував технічним справним автомобілем «ВАЗ-2103» реєстраційний № х3739ХА, що належить [PERSON] на якому рухався по автодорозі Київ-Харків-Довжанський при цьому порушив пункти 2.1., 1.5., 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням позивача та спричинив йому матеріальну та моральну шкоду. Факт володіння [PERSON], на момент вчинення ДТП, автомобілем марки «ВАЗ-2103» реєстраційний № х3739ХА, встановлено вироком Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2012 року та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Цим же вироком Харківського районного суду Харківської області від 27.11.2012 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання. Зазначений вирок суду у передбаченому порядку оскаржений або опротестований не був та набрав законної сили. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з положень ст.61 ЦПК України, яка передбачає вирок суду як підставу звільнення від доказування, суд вважає встановленим, що шкоду майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 01.09.2012 року завдано з вини відповідача. Відповідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином суд вважає, що відповідач має відшкодувати позивачу шкоду, завдану йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку № 9469 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. Проф. [PERSON], складеному 24 жовтня 2012 року, матеріальна шкода завдана власнику автомобіля «ВАЗ-21120», реєстраційний номер [NUMBER], складає 28893,62 гривні. Звіт № 9469 дослідження спеціаліста-автотоварознавця суд вважає законним та обґрунтованим, оскільки він ґрунтується на технічному огляді автомобіля, проведенні необхідних розрахунків та на підставі спеціальної літератури та нормативних актів. Також позивачем надано товарні чеки встановленого зразка за евакуацію вищевказаного автомобіля «ВАЗ-21120», реєстраційний номер [NUMBER], оплати за перебування на штрафній стоянці, оплати ліків, витрати на паливо для поїздок у Харків та витрати на телефонні розмови, загальною сумою 3233,03 гривень. Також позивачем зазначено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Постановою пленуму Верховного суду України № 5 від 25.05.2001 року, про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, проте позивачем не надано зазначених доказів, що мають значення для вирішення даної позовної вимоги. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 114,00 грн., сплачені останнім при поданні позовної заяви до суду.

Outcome: partial