Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-13 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров’я при виконанні трудових обов’язків внаслідок професійного захворювання (помилково вказано про трудове каліцтво). В обгрунтування позову послався на те, що 28.08.1985 року прийнятий на роботу підземним гірничим майстром на шахту № 10 «Великомостівська». 04.09.1985 року переведений на посаду учня підземного гірника. 10.10.1985 року переведений на посаду підземного гірника III розряду. 26.02.1990 року переведений на посаду гірничого майстра. 01.12.1993 року переведений на посаду гірничого робітника III розряду. 30.01.1995 року переведений на поверхню по стану здоров’я. 11.09.1995 року звільнений з роботи за власним бажанням. У зв’язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров’я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 13.04.1995 року позивачу вперше було встановлено III групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 04.04.1996 року останньому встановлено III групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Згідно з довідкою МСЕК від 12.03.1998 року позивачу встановлено III групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 01.03.2000 року останньому встановлено III групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки МСЕК від 13.02.2002 року позивачу встановлено безтерміново 60 % втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 13.02.2002 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому, посилаючись на п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ним трудових обов’язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, Указ Президента України від 25.08.1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні», просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Окрім цього, зазначив, що останнім пропущено строк для звернення до суду. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що постійно змушений лікуватися. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, зіславшись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву [PERSON] Просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, з’ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач 28.08.1985 року прийнятий на роботу підземним гірничим майстром на шахту № 10 «Великомостівська». 04.09.1985 року переведений на посаду учня підземного гірника. 10.10.1985 року переведений на посаду підземного гірника III розряду. 26.02.1990 року переведений на посаду гірничого майстра. 01.12.1993 року переведений на посаду гірничого робітника III розряду. 30.01.1995 року переведений на поверхню по стану здоров’я згідно із заключенням ЛВКК. 11.09.1995 року звільнений з роботи за власним бажанням (згідно копії трудової книжки [PERSON]В.). У зв’язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою в період з 16.02.2000 року по 22.02.2000 року, в період з 22.01.2002 року по 24.01.2002 року, в період з 01.11.2007 року по 16.11.2007 року, в період з 26.06.2008 року по 04.07.2008 року, в період з 18.02.2013 року по 28.02.2013 року, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до повідомлення МСЕК від 14.08.2013 року № 157 [PERSON] був оглянутий Сокальською районною МСЕК: акт № 789 від 13.04.1995 року встановлено III група профзахворювання 60%. Дата переогляду 31.03.1996 року. Акт № 632 від 04.04.1996 року встановлено III група профзахворювання 60%. Дата переогляду 20.03.1998 року. Акт № 553 від 12.03.1998 року встановлено III група профзахворювання 60%. Дата переогляду 11.03.2000 року. Акт № 341 від 01.03.2000 року встановлено III група профзахворювання 60%. Дата переогляду 28.02.2002 року. Акт № 277 від 13.02.2002 року встановлено III група профзахворювання 60% на безтерміново. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 016999 від 13.02.2002 року позивачу встановлено безтерміново 60% втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 065570 від 13.02.2002 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв’язку з ушкодженням здоров’я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв’язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядо к відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ним трудових обов’язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі – Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що підтверджують втрату ним професійної працездатності унаслідок професійного захворювання. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності унаслідок професійного захворювання позивачеві вперше було встановлено 13.04.1995 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої на цей час становив 60000 крб. (Постанова Верховної Ради України № 3653-12 «Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком» від 20.10.1994 року), беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров’я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 3000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Безпідставним є посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення моральної шкоди у відповідності до статті 233 КЗпП України, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). На спірні відносини поширюється дія ЦК України 1963 року, відповідно до статті 83 якого позовна давність не розповсюджується на вимогу позивача, оскільки така випливає з порушення особистих немайнових прав.

Outcome: partial