Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про оскарження рішення медико - соціальної експертної комісії та стягнення компенсації моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що в період з 09 вересня 2009 року по 05 вересня 2010 року обласним МСЕК № 6 їй було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Українським державним науково - дослідним інститутом медико - соціальних проблем інвалідності їй було встановлено діагноз: остеохондроз з ураженням шийної та попереково - крестцової ділянок хребта, протрузія, дискогенна радикулонейропатія, порушення функцій хребта 11 ступеня. При черговому огляді 13 вересня 2010 року на спільному засіданні Саксаганської МСЕК та обласної МСЕК № 6 було прийнято рішення про невизнання її інвалідом. 22 листопада 2011 року вона була повторно оглянута Саксаганським МСЕК №6 яка на підставі мед експертної справи та медичного огляду прийняла 12 березня 2012 року рішення про відсутність на час огляду правових підстав для встановлення їй групи інвалідності. 11 квітня 2012 року позивач була також оглянута на засіданні Саксаганського МСЕК та Обласної МСЕК № 6 які не знайшли підстав для визнання її інвалідом. Вважає дані рішення не законним та просить їх скасувати та стягнути спричинену моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала письмові заперечення просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог та розглянути справу за їх відсутності. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» затвердженого Постановою КМУ від 03 грудня 2009 року № 1317 Медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи. Пункт 24 положення про порядок, умови та критерыъ встановлення інвалідності, передбачено, що рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ, МОЗ за наявності порушення законодавства про медико - соціальну експертизу доручає Центральній медико - соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міській або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших зазодів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико - соціального експертизи. Судом встановлено, що 03 вересня 2009 року [PERSON] була оглянута Саксаганським МСЕК з приводу загострення остеохондрозу хребта, рішенням комісії продовжено лікування за лікарняним листом для відновлення працездатності. Зважаючи на незгоду хворої з продовженням лікарняного листа, була представлена на обласну МСЕК № 6 без винесення рішення та направлена в Український державний науково - дослідний інститут для обстеження, де було рекомендовано встановити 111 групу на 1 рік на період активного лікування. Обласна МСЕК № 6 винесла рішення про встановлення [PERSON] 111 групи на 1 рік. При огляді 13 вересня 2010 року на спільному засіданні Саксаганської МСЕК та обласної МСЕК №6 було прийнято рішення про невизнання [PERSON] інвалідом. 22 листопада 2011 року за новими посильними документами [PERSON] була в черговий раз оглянута Саксаганської МСЕК, яка знов не визнала її інвалідом, після чого в зв'язку з незгодою з винесеним рішенням [PERSON] була оглянута обласною МСЕК №6, яка на підставі медекспертої справи та медичного огляду 12 березня 2012 року прийняла рішення про відсутність на час огляду правових підстав для встановлення групи інвалідності. 11 квітня 2012 року [PERSON] була оглянута на спільному засіданні Саксаганської МСЕК та обласної МСЕК № 6, які знов не знайшли підстав для визнання її інвалідом. 21 січня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі призначено проведення судово - медичну експертизу. Згідно висновку експерта № 23/к 20 листопада 2013 року встановлено, що наявні патологічні зміни нерізко обмежують життєдіяльність [PERSON], що не дає підстав для встановлення групи інвалідності, рішення МСЕК були прийнятті обґрунтовано, відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім*ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під немайнової шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем в позовній заяві та під час судового розгляду не надано суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння відповідачем моральних страждань, та не доведи вину відповідача, не надано доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладено,

Outcome: dismissed