Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-21 00:00:00

У лютому 2013р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що 24.05.1996р. на підставі Договору дарування прийняла в дар від [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 36% виконаних робіт, що розташований за адресою: [ADDRESS]. При цьому зазначила, що вказане нерухоме майно [PERSON] придбав у [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03.07.1995р., в якому вказано, що розпочате будівництво зазначеного житлового будинку розташоване на земельній ділянці, площею 0,099 га., яка належить на праві приватної власності [PERSON], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку. У подальшому, як зазначає позивачка, між нею та відповідачкою 02.03.2009 року було укладено Договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. Посилаючись на те, що за ч.1 ст.30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду до нового власника переходить і право власності на земельну ділянку, виділену під будівлі без зміни її цільового призначення, просила визнати договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 02.03.2009 року нікчемним, визнати за нею право власності на дану земельну ділянку та скасувати відповідний реєстраційний запис в Книзі записів державних актів про право приватної власності відповідачки. У судове засідання представник позивача не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка позов визнала у повному обсязі та повідомила, що їй в 1992 році була передана земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва за адресою: [ADDRESS]. Ними був закладений фундамент та почато будівництво. Готовність будинку 36%. В липні 1995 року вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку, а в 2009 році приїхав син позивачки та сказав, що також необхідно оформити земельну ділянку на них, тому вона та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки. Треті особи своїх представників до суду не направили, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03.07.1995 року, реєстраційний № 1-2445, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], останній придбав незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 10% виконаних робіт, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вказаного договору, розпочате будівництво житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, площею 0,099 га, згідно з Державним актом на право приватної власності на землю, виданого відповідачці виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів Миколаївської області 28.12.1992 року, зареєстрованого в книзі актів за № 374. Своє право власності на вказане майно [PERSON] зареєстрував у Миколаївському МТБІ 08.03.1996 року за № 3029. На підставі договору дарування від 24.05.1996 року позивачка [PERSON] отримала в дар від [PERSON] незакінчений будівництвом жилий будинок, готовністю 36% виконаних робіт за вищевказаною адресою. Своє право власності на вказане майно, [PERSON] зареєструвала у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 3097. Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України від 05.06.1996р. (в редакції 1990 року), чинного на час укладання договору купівлі-продажу та договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення в розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, якщо інше не передбачене договором відчуження будівлі або споруди. Статтею 67 ЗК України (в редакції 1990 року) було передбачено, що розмір ділянок під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд повинен бути не більше, в даному випадку в міському населеному пункті - 0,1га. Таким чином, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК України ( в редакції 1990 року), до набувача від відчуджувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження. В подальшому, з 1 січня 2002 року в подібних випадках, право власності на земельні ділянки або їх частини могли переходити, згідно зі ст.120 ЗК України ( в редакції 2001 року) за цивільно-правовими угодами, а право користування - на підставі договору оренди. З вищевикладеного вбачається, що за ст.30 ЗК України ( в редакції 1990 року) на час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], останній мав право власності на земельну ділянку, площею 0,099 га за цією ж адресою, цільове призначення якої - для індивідуального житлового будівництва. При відчуженні майна за Договором купівлі-продажу від 03.07.1995 року та за Договором дарування від 24.05.1996 року застережень між сторонами щодо земельної ділянки не визначалося. При цьому протягом всього періоду призначення земельної ділянки не мінялося. Тому слід дійти висновку, що за ст.30 ЗК України ( в редакції 1990 року), при відчуженні незакінченого будівництвом житлового будинку за вищевказаною адресою, [PERSON] і [PERSON] також відмовилися і від права власності на земельну ділянку на користь позивачки [PERSON] Але незнання позивачкою норм діючого законодавства призвело до укладення між нею та [PERSON] 02.03.2009 року договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №195. У даному випадку,

Outcome: approved