Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ківерцівського районного суду від 10.07.2007 року будинок за адресою [ADDRESS], що належав їй та її чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, було поділено по 1/2 його частині кожному з подружжя. 12.06.2009 року відповідач по справі [PERSON] відчужив належну йому частину будинку [PERSON] за договором дарування. Вважає, що даним правочином порушено права їх малолітніх дітей, оскільки при укладенні правочину дозволу органу опіки та піклування на відчуження [PERSON] нерухомого майна надано не було, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Тому просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS], укладений 12.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Згідно уточнених позовних вимог просить також визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки по [ADDRESS], укладений 12.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та доповненнях до позовної заяви. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, суду пояснили, що при укладенні договорів дарування як частини будинку, так і земельної ділянки було дотримано усіх вимог законодавства щодо укладення таких видів правочинів, будь-яких прав малолітніх дітей порушено не було, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Крім того, представником відповідача [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки оспорювані правочини були укладені 12.06.2009 року, тому на момент подачі позову до суду позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Згідно поданої заяви представник Прилуцької сільської ради Кирилюк В.Г. просить проводити розгляд справи у відсутності їх представника, просить позов задоволити. Представник органу опіки та піклування Ківерцівської РДА Котельчук Б.Я. в судовому засіданні просив позов задоволити, оскільки вважає, що оспорюваним правочином порушено право неповнолітніх дітей на користування житлом, яке належало їх батьку [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, згідно письмових пояснень в задоволенні позову просить відмовити, оскільки дозвіл органу опіки та піклування необхідний при відчуженні майна, яке перебуває у користуванні або у власності неповнолітніх дітей, проте діти проживають із позивачем по справі, тобто місцем їх проживання є місце проживання позивача по справі, а тому при укладенні договорів про дарування як частини житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки було в цілому дотримано вимог законодавства, не було порушено будь-яких прав чи інтересів неповнолітніх дітей. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду від 10.07.2007 року [PERSON] виділено зі спільної сумісної власності подружжя 50/100 частин житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 27-30). Крім цього, при проділі будинку в натурі були враховані інтереси неповнолітніх дітей, які залишились проживати з позивачем. Батьками неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], позивач та відповідач по справі. Відповідно до договору дарування від 12.06.2009 року [PERSON] подарував [PERSON] 50/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] (а.с. 25). Згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.12.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було поділено земельну ділянку в розмірах 1/2 та 1/2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і на якій розміщений спірний будинок. В подальшому на свою частину земельної ділянки відповідач виробив державний акт від 04.02.2009 року та відчужив її згідно договору дарування від 12.06.2009 року відповідачці [PERSON] Як вбачається із витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.05.2009 року (а.с. 32) частки будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спальної часткової власності в частках відповідно 50/100 та 50/100. Згідно відповіді Ківерцівського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Волинській області неповнолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Прилуцької сільської ради Ківерцівського району від 30.10.2007 року представнику позивача [PERSON] та відповідачу [PERSON] надано поштову адресу відповідно [ADDRESS]; [ADDRESS] (а.с. 76). Відповідно з положеннями частини п'ятої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Зі змісту наведеної норми закону убачається, що право на проживання малолітньої дитини є похідним від права проживання його батьків або одного з них. За змістом ч. 6 ст. 203 ЦК України відчуження майна на підставі правочину, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, відтак саме батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування розпоряджатися майновими правами дітей. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом. 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Як вбачається зі матеріалів справи, що також підтверджується к позивачем, так і відповідачами - неповнолітні діти проживають разом із матір'ю - [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] був поділений на два ізольовані приміщення згідно рішення Ківерцівського районного суд від 10.07.2007 року. В подальшому даний будинок був і фактично поділений на два ізольовані приміщення, що не заперечується сторонами. Земельна ділянка також згідно рішення Ківерцівського районного суду від 11.12.2007 року була поділена між подружжям, а в подальшому відповідачем [PERSON] його частина будинку та земельної ділянки була відчужена відповідачу [PERSON] Отже, на думку суду, позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] частини будинку та земельної ділянки не належали на праві приватної спільної часткової власності, а на праві особистої приватної власності, а враховуючи, що неповнолітні діти проживали в частині матері, то на відчуження частини будинку та земельної ділянки, де проживав батько не було потрібно дозволу органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed