Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона з 09 червня 2007 року до 15 червня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з нею, батько дитини проживає окремо. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідач не надає. З метою оздоровлення, відпочинку, інтелектуального і духовного розвитку дитини вона в 2012 -2013 роках мала намір і можливості тимчасово виїхати з донькою за межі України. Проте, при неодноразових зверненнях до відповідача щодо отримання від нього згоди на виїзд за кордон спільної дитини [PERSON], вона отримувала безпідставну відмову. Тому була змушена виїздити за кордон без доньки. Так, вона зверталася до відповідача 04.02.2013 року з проханням надати нотаріально завірений дозвіл на тимчасовий виїзд спільної доньки за кордон в країни Шенгенської зони, але будь якої відповіді не отримала. 14 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] відповідачу було направлено заяву з проханням з'явитися до нотаріуса 19 березня 2013 року о 14 годині з метою підписання заяви про згоду на тимчасову поїздку малолітньої доньки до країн Шенгенської зони з метою відпочинку та відвідування родичів. Але відповідач до нотаріуса не з'явився. Позивач вважає, що відмова відповідача щодо надання дозволу на виїзд спільної доньки за кордон шкодить інтересам дитини і не сприяє її всебічному гармонійному духовному, моральному розвитку та оздоровленню. Крім того, позбавляє можливості її рідних, які постійно мешкають за кордоном, спілкування з її донькою. В судовому засіданні позивач і представник позивача підтримали усі обставини, які викладені в позовній заяві, та уточнили позовні вимоги щодо виїзду, а саме позивач просила надати дозвіл на виїзд дитини з 1 по 31 грудня 2013 року до Німеччини з метою відвідування міст Дортмунд і Берлін, з 1 по 31 січня 2014 року до Іспанії з метою відвідування міста Малага, з 1 по 28 лютого 2014 року до Туреччини та Єгипту. Додатково позивач пояснила, що має громадянського чоловіка, що дитина проживає з нею, знаходиться на її повному утриманні. Позивач планує взимку поїздки до Німеччини, Іспанії, Туреччини і Єгипту. Зауважила, що виїжджати за кордон на постійне проживання намірів не має, а лише хоче показати дитині світ, духовно розвивати та оздоровлювати дитину. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та надав суду письмові заперечення. Пояснив, що він проти виїзду дитини за кордон, тому що позивач умисно перешкоджає його спілкуванню з дитиною, тривалий час порушує графік спілкування. Тому він звернувся з позовом, і на даний час в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва є судова справа про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, рішення по якій ще не прийнято. Крім того, він не впевнений, що поїздки дитини за кордон здійснюється в інтересах дитини і позивач дійсно має можливості здійснити виїзд дитини за кордон та її повернення. Тому у нього є побоювання, що дитина не повернеться в Україну. Визнав, що для інших дітей поїздки за кордон сприяють їх духовному розвитку та розширенню світогляду. Вважає, що позивач надає неправдиві докази, посилається на звернення до Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області щодо можливого вчинення позивачем злочину за ст.358 КК України, по якому рішення ще не прийнято. В судовому засіданні представник третьої особи - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в інтересах Органу опіки та піклування, не заперечував щодо виїзду дитини, в її інтересах, до Німеччини, Іспанії, Туреччини, Єгипту, вважав що це буде сприяти розвитку дитини, дозволить дитині розширяти свої можливості щодо вивчення іноземної мови. В судове засідання представник третьої особи - Дніпровського РУГУ МВС України в місті Києві в інтересах Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб - надіслав на адресу суду лист з проханням розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 09.06.2007 року по 15.06.2012 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за кордон до Німеччини, Іспанії, Туреччини, Єгипту взимку 2013-2014 року для духовного розвитку дитини, її оздоровлення та спілкування з рідними. Відповідно до положень ст.ст. 7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; здійснення батьками своїх прав та виконання своїх обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківська права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також суд вважає необхідним зазначити, що відповідно із Конвенцією про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Приймаючи до уваги вище зазначене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дітей, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову. Відповідач необґрунтовано не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України в супроводі матері, оскільки жодних вагомих заперечень, які б пояснювали таку його поведінку, ним суду не наведено. В той же час така позиція відповідача шкодить інтересам дитини і не сприяє їх всебічному, повному, гармонійному фізичному, інтелектуальному, духовному, культурному, соціальному і моральному розвитку, оздоровленню. На підставі викладеного та

Outcome: approved