Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

29 жовтня 2013 року позивач [PERSON] звернулась до Самарського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа страхування», про стягнення шкоди, завданої неправомірними діями (з урахуванням уточнень від 16.12.2013 року). У своїй позовній заяві позивач посилається на наступне. В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська на розгляді перебував позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП. Заочним рішенням позовні вимоги [PERSON] були задоволені. [PERSON] не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу на рішення суду, яку рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції. [PERSON] подала касаційну скаргу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення Самарського районного суду. Таким чином, [PERSON] повністю відшкодовано завдану відповідачем майнову шкоду, моральну шкоду, внаслідок ДТП, а також витрати на первісну правову допомогу. В зв'язку з чим, позивачем було уточнено позовні вимоги лише в порядку ст. 23 ЦК України. У своєму позові до [PERSON] позивач зазначає, що має право на відшкодування завданої відповідачем додаткової моральної шкоди та додаткових витрат на правову допомогу. Моральна шкода [PERSON] викликана неправомірною поведінкою відповідача щодо невизнання своєї вини та у душевних стражданнях, які [PERSON] випробувала внаслідок приниження відповідачем її честі та достоїнства у вигляді образливих виразів в апеляційній скарзі. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на її користь 6000 грн. моральної шкоди, 3500 грн. за надання правової допомоги та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву в повному обсязі та просили її задовольнити, підтвердивши всі обставини викладені в ній. Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки вона є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Альфа Страхування» в судове засідання не з'явився. 26.12.2013 року надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника ПрАТ «СК «Альфа Страхування» за наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 172). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи та дослідженими доказами, враховуючи норми матеріального і процесуального права, суд доходить до наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до п.3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 19.03.2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 432,81 грн. матеріальної шкоди, 707,04 грн. витрат на проведення авто товарознавчого експертного дослідження, 4000 грн. моральної шкоди, 3500 грн. витрат на правову допомогу, 344,10 грн. судового збору (а.с. 15,16). 13.05.2013 року від [PERSON] надійшла апеляційна скарга на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 19.03.2013 року у якій [PERSON] просить скасувати заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська та призначити справу до розгляду. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позивачу вимог про стягнення збитків, моральної шкоди, сум за надання правової консультації відмовити (а.с.28-32). У зазначеній апеляційній скарзі [PERSON] зазначає: - «Висловлювання позивача про значні ушкодження автомобіля є неправдивими, оскільки двадцятисемирічний автомобіль ВАЗ має подряпини та незначні ушкодження, так як багато разів вже красився та шпаклювався». - «Деталі автомобіля ВАЗ, які оцінені експертом за ринковою вартістю позивачка підіймає утричі. Постає питання, з яких підставі позивачка має право керуватися експертним висновком спеціаліста, але потім при складанні позову зазначати суму зовсім іншу». - «Позивачка не тільки вирішила збагатитися за рахунок інших осіб, але й підмінила деякі агрегати та вузли автомобіля. Таким чином, виникає сумнів в неупередженості позивачки та чесного її ставлення до всього процесу врегулювання конфлікту по суті». - «Як свідчить пояснення [PERSON] працівникам ДАІ, порушення правил дорожнього руху було саме з боку водія [PERSON] Це підтверджується й довідкою відділу Державтоінспекції ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 27.12.2012 р.». - «Якщо позивач мав такі ускладнення зі здоров'ям, виникає одне питання: чому позивач відмовився від госпіталізації, чому взагалі з такими діагнозами позивачка (доречи 1949 року народження) ще їздить на транспортному засобі замість знаходження на амбулаторному лікуванні». Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ,завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В силу ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала,за наявності її вини. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, моральна шкода викликана неправомірною поведінкою відповідача щодо невизнання своєї вини та у душевних стражданнях, які [PERSON] випробувала внаслідок приниження відповідачем її честі та достоїнства у вигляді образливих виразів в апеляційній скарзі. Так, суд вважає, що позивачем доведено заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, у вигляді приниження [PERSON] честі та достоїнства [PERSON] у вигляді образливих виразів у апеляційній скарзі. Доводи позивача про те, що її душевні страждання викликані тим, що не було можливості відремонтувати автомобіль, бо відповідач у своїх скаргах постійно наполягав на необхідності його огляду, та не було можливості користуватись вказаним автомобілем суд вважає необґрунтованими. Судом роз'яснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За змістом статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до пункту 17 вищевказаної постанови зазначено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх. Суд приходить до висновку, що викладені в апеляційній скарзі твердження не можуть бути оціночними судженнями оскільки в своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає: - «Позивачка не тільки вирішила збагатитися за рахунок інших осіб, але й підмінила деякі агрегати та вузли автомобіля. Таким чином, виникає сумнів в неупередженості позивачки та чесного її ставлення до всього процесу врегулювання конфлікту по суті». Дані твердження фактично звинувачують позивача в шахрайстві. Враховуючи суть позовних вимог, характер дій заподіювача шкоди, моральні страждання [PERSON], вимоги розумності і справедливості на підставі ст.23, 1167 ЦК України, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 3000 гривень, оскільки на думку суду, цей розмір моральної шкоди відповідає ступеню моральних страждань, завданих [PERSON] Вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 6000 гривень є завищеними, не відповідають обставинам справи, характеру та обсягу моральних страждань. Окрім того, позивач у своїй заяві просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 3500 гривень. Відповідно до договору про надання інформаційних послуг, правової допомоги та представництво від 10.01.2013 року (а.с. 33) та змін і доповнень до Договору від 10.01.2013 року про надання інформаційних послуг та правової допомоги від 10.10.2013 року (а.с. 83) вартість послуг, пов'язаних з судовим процесом, визначена у розмірі 5500 гривень, що підтверджується актом виконання інформаційних послуг, правової допомоги та представництво від 08.07.2013 року (а.с. 38) та 2270 гривень, що підтверджується актом виконання інформаційних послуг, правової допомоги та представництво від 26.12.2013 року (а.с. 174). Однак позивач у своїй заяві просить стягнути з відповідача лише 3500 грн., оскільки рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн. Так, ч. 1 ст. 88 ЦПК України закріплює, що стороні, на користь якої винесено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У свою чергу, ст. 79 ЦПК України відносить до судових витрат і витрати на правову допомогу. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви в частині стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу понесених [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги [PERSON] частково задоволені, судові витрати по справі, а саме сплачений позивачем судовий збір за розгляд справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial