Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

24 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням подружнього життя і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначила, що з 4 червня 1982 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. Спільне життя з [PERSON] не склалося, оскільки у кожного з них різні, не співпадаючи погляди на питання поведінки та взаємовідносин у сім'ї. Відповідач зловживав спиртними напоями, що привело до втрати почуття нею любові та поваги до [PERSON] З липня 2012 року вони фактично припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство і зовсім не спілкуються між собою. За цей час вона дійшла висновку, що примирення між ними та подальше подружнє життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного із них. Посилаючись на наведене, позивачка просить суд не надавати строк на примирення, оскільки це питання нею вирішено остаточно, розірвати шлюб між нею та [PERSON] Відповідач, який повідомлений у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду, за викликом суду не з'явився, надавши суду письмову заяву про визнання позову та можливість розгляду справи за його відсутності. Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] громадяни України [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 4 червня 2082 року, актовий запис № 1554 в книзі реєстрації шлюбів Палацу одруження міста Макіївки Донецької області. Від шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Для подружжя цей шлюб перший. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] і [PERSON] з 2012 року припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свій шлюб. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання у даному випадку подружжю строку для примирення суперечить моральним засадам суспільства. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, категоричне небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] і [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам. У разі визнання відповідачем позову, як визначено в частині 4 статті 174 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин заява позивачки відповідає дійсній волі подружжя, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивачка не наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища та не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved