Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 вересня 2013 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного її померлою матір’ю – [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що 01 серпня 2012 року померла її мати [PERSON], після чого вона, як спадкоємець спадщини матері за законом першої черги, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки, однак нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом у зв’язку з тим, що своїм заповітом [PERSON] належну їй земельну ділянку заповіла відповідачеві [PERSON] Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки за життя мати хворіла психічним захворюванням, зловживала спиртними напоями, через що не могла усвідомлювати свої дії. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заявленого позову не визнали, пояснивши, що підстав для визнання заповіту [PERSON] недійсним не має, оскільки на момент посвідчення заповіту вона була дієздатною та повністю усвідомлювала значення своїх дій. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог,- Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області, в судове засідання не прибув, попередньо надавши заяву про розгляд справи без нього. Визначаючи необхідність участі Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області у розгляді вказаної цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, суд враховує роз’яснення Пленуму Верховного Суду України, які є в п.26 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якими нотаріуси (прирівняні до них сільські ради), що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, лише у випадку якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса чи прирівняної до нього особи. Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] вказує недієздатність заповідача [PERSON] на момент складення і посвідчення спірного заповіту, тобто її неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та їх контролювати через психічне захворювання та зловживання алкоголем. Таким чином, позивач фактично стверджує про посвідчення секретарем Будеївської сільської ради Кодимського району спірного заповіту, складеного недієздатною особою, що за умови доведеності недієздатності заповідача може свідчити про неправомірність зазначених нотаріальних дій секретаря. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність відмови у їх задоволення з таких підстав. Стаття 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України зобов’язують кожну сторону (якою відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України є позивач та відповідач) довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. При цьому суд сприяє повному і всебічному з’ясуванню всіх обставин справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01 серпня 2012 року померла мати позивача [PERSON] – [PERSON] (свідоцтво про смерть серії 1-ЖД №300903, видане 02 серпня 2012 року Лабушненською сільською радою Кодимського району Одеської області). За життя у власності [PERSON] перебувала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3.44 га., яка розташована на території Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області і належала їй відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА №155685. 09 грудня 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким належну їй земельну ділянку заповіла відповідачу [PERSON] Тоді ж, тобто 09 грудня 2005 року, вказаний заповіт був посвідчений секретарем Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області [PERSON] та зареєстрований у спадковому реєстрі за №140. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] вказує недієздатність матері [PERSON] (заповідача) на момент складення заповіту, тобто її неспроможність усвідомлювати свої дії та керувати ними через психічне захворювання та зловживання алкоголем. Відповідно до ст.ст.225 та 1257 ЦК України правочин (яким є заповіт), вчинений особою, яка на момент його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та не контролювала їх, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частинами 3 та 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка [PERSON] зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.145 ЦПК України та з врахуванням роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, які є в п.16 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справи про визнання заповіту недійсним з підстав, встановлених ст.225 ЦК України, обов’язково має бути призначена посмертна судово-психіатрична експертиза з метою встановлення психічного стану заповідача на момент посвідчення заповіту. Водночас, зазначена експертиза може бути призначена лише за клопотання сторони. Таких клопотань сторони під час розгляду справи не заявляли, натомість, при обговоренні питання про можливість призначення у справі зазначеної посмертної судової експертизи, позивач [PERSON] від її призначення та проведення відмовилась. Отже, жодних належних та допустимих доказів недієздатності [PERSON] на момент складення нею та посвідчення спірного заповіту, тобто її нездатності усвідомлювати свої дії та їх контролювати, позивачем [PERSON] до суду не надано, що є підставою для відмови у задоволенні її позову, оскільки оспорюваний нею заповіт складений з дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним й відповідало її внутрішній волі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed