Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

07 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор», відповідно до заявлених позовних вимог просила суд: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор» на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати 30 106, 79 (тридцять тисяч сто шість) грн. 79 коп. виходячи з розміру середньої заробітної плати 19 499,00 грн. за місяць.», що є предметом позову. (а.с. 1-4) Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, позивач подала до суду заяву відповідно змісту якої просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. (а.с. 29) Уповноважений представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор», в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 28 травня 2013 року [PERSON] було прийнято на посаду заступника начальника юридичного відділу, про що видано наказ по підприємству за №10-к від 28 травня 2013 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON], номер запису 22. (а.с.18-12) [PERSON] звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КзпП України, про що видано наказ по підприємству за №12-к від 26 червня 2013 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON], номер запису 23. (а.с.18-12) Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або повноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON], працювала на посаді заступника начальника юридичного відділу, дохід за період з 28.05.2013 року по 27.06.2013 року склав 29 784,13 грн., в тому числі, нарахована заробітна плата яка підлягала до виплати за травень 2013 року (з відрахуванням утриманих сум) - 4022,82 грн., заробітна плата за червень 2013 року (з відрахуванням утриманих сум) - 20 292,74 грн., що підтверджується довідкою, яка видана Товариством з обмеженою відповідальністю «торговий дім «Валінор». (а.с. 13) Відповідно до ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно частини першої ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України. Як з'ясовано судом, підтверджується зібраним у справі доказами, [PERSON] працювала на посаді заступника начальника юридичного відділу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор» в період з 28 травня 2013 року по 27 червня 2013 року, з посадовим окладом згідно встановленого трудовим договором розміром. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зазначається, що суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результати розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13. Як зазначено у мотивувальній частині вищенаведеної постанови Верховного Суду України, «не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку незалежно від розміру належних до виплати сум у разі відсутності спору про їх розмір. Визначальним є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог». Виходячи з предмету спору, позивачем [PERSON] пред'явлені вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку на загальну суму 30106,79 грн., який розрахований позивачем за період з 13 серпня 2013 року по 30 вересня 2013 року за наступною методикою: 47 (днів) х 640,57 грн. ( середньоденний заробіток) = 30106,79 грн., цей розрахунок наведений позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та долучено до матеріалів справи (а.с.14) Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в межах даного спору не встановлено обставин, які б свідчили про порушення вимог трудового законодавства, крім того з матеріал справи не вбачається, що відповідачем в повному обсязі не було проведено розрахунку з працівником, а позивачем не доведено обґрунтованість розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, на підтвердження не проведення розрахунку при звільнення працівника, [PERSON] було надано копію виписки до Угоди №316508 за період з 01.05.2013 року по 02.12.2013 року, видана ПАТ «Альфа-Банк», на підтвердження зарахування належних позивачу грошових коштів позивачу, убачається, що 04.07.2013 року здійснено нарахуванням заробітної плати та ін. виплат ТОВ «Валінор» на картковий рахунок [PERSON] в сумі 2011,41 грн.; 04.07.2013 року здійснено нарахуванням заробітної плати та ін. виплат ТОВ «Валінор» на картковий рахунок [PERSON] в сумі 19002,42 грн.; 05.07.2013 року здійснено нарахуванням заробітної плати та ін. виплат ТОВ «Валінор» на картковий рахунок [PERSON] в сумі 2011,41 грн.; 13 серпня 2013 року було здійснено нарахуванням заробітної плати та ін. виплат ТОВ «Валінор» на картковий рахунок [PERSON] в сумі 30892,25 грн.; 13 серпня 2013 року здійснено нарахуванням заробітної плати та ін. виплат ТОВ «Валінор» на картковий рахунок [PERSON] в сумі 20292,74 грн., в свою чергу позивачем не оспорюється за загальна сума заробітної плати та всіх належних до виплати платежів на день звільнення, яка отримана позивачем шляхом зарахування на банківський рахунок, відкритий на ім'я позивача, в той же суд розглядає вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Валінор» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed