Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про розділ майна подружжя, вказуючи, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.04.1998 року. За період сумісного проживання сторонами набуто майно, а саме : квартира [ADDRESS]; автомобільний гараж розміром 10х10м. за адресою : [ADDRESS]; автомобіль «Мерседес-Бенц 210D», державний номер [NUMBER], 1993 року випуску; автомобіль «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER], 1994 року випуску; автомобіль «Мерседес-Бенц 410D», державний номер [NUMBER], 1990 року випуску; автомобіль «Форд Скорпио», державний номер [NUMBER], 1986 року випуску; магазин літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS]; автомобіль «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску; причеп автомобільний GI 510, номер кузова [NUMBER]. Розділ цього майна мирним шляхом здійснити сторони не можуть. У процесі розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, згідно останньої уточненої та доповненої позовної заяви просила суд визнати майно у вигляді квартири [ADDRESS]; індивідуального гаражу за адресою : [ADDRESS]; магазину літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS] - об'єктами права спільної сумісної вланості; та розділити майно, яке набуте нею та відповідачем за період браку, наступним чином : зобов'язати відповідача виплатити позивачці ? частину вартості квартири [ADDRESS]; визнати за позивачкою право вланості на магазин літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS], стягнути з відповідача на користь позивачки вартість авітомобілей «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, та автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER]; визнати за позивачем право володіння індивідуальним гаражем за адресою : [ADDRESS]; стягнути з відповідача на користь позивачки вартість проведеної експертизи згідно квитанції у справі у сумі 3580,00 гривень; стягнути з відповідача на користь позивачки суму судового збору, яка була сплачена позивачкою у сумі 3208,00 гривень а також стягнути з відповідача на користь позивачки різницю в ідеальних частках у розмірі 46 928,00 гривень, та стягнути з відповідача витрати на оплату юридичних послуг у розмірі 18 095, 53 гривні. У судовому засіданні адвокат в інтересах позивачки повністю підтримала вимоги уточненого та доповненого позову та пояснила наступне. Сторони уклали шлюб 15.04.1998 року. Але проживали разом однією сім'єю сторони стали з вересня 1997 року у квартирі позивачки у [ADDRESS]. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто перебували в фактичних шлюбних відносинах. 17 січня 1995 року мати відповідача [PERSON] - [PERSON] уклала з фірмою «Фідо» договір на побудову квартири [ADDRESS]. Однак, відповідач почав проживати в цій квартирі з 23.02.1998 року, що підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міського суду від 30.03.2000р. про визнання спадкової власності на вказану квартиру за відповідачем. У цьому ж рішенні визначена вартість цієї квартири на той час - 21078,00 гривень. Батьки відповідача ніколи в спірній квартирі не проживали, оскільки вони мешкали в с.Молога у своєму приватному будинку. Пізніше, коли сторони стали проживати у цій квартирі, батьки відповідача вирішити віддітаи цю квартиру йому. Однак, на той час (1997 рік) ця квартира не була придатна для проживання. Так, в період сумісного проживання з відповідачем, до лютого 2008 року, сторони зробили ремонт у цій квартирі, 23.02.1998 року вселились у цю квартиру, і 15.04.1998 року уклали шлюб. Ці обставини підтверджуються показаннями свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Пізніше, в період зареєстрованого шлюбу сторони також робили ремонтні роботи у цій квартирі. І саме за рахунок проведення цих ремонтних робіт, тобто за рахунок сумісних трудових та грошових вкладень сторін варість цієї квартири значно збільшилась. Згідно висновку №17/3 судової будівельно-технічної експертизи від 09.09.2011 року, вартість цієї квартири складає 273 902,00 гривень, що в 12,99 разів більше її вартості, встановленої у 2000 році. Таким чином, як вказує адвокат в інтересах позивачки, згідно статті 62 СК України ця квартира повинна бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності. Оскільки, згідно статті 70 СК України, частки кожного з подружжя є рівними, позивачка має право на ? частину вищевказаної квартири. Згідно висновку експертизи №17/03 від 09.09.2011 року спірна квартира не підлягає поділу на дві самостійні квартири з окремими входами, тому, згідно ч. 2 статті 364 ЦК України, співвласник має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У зв'язку з цим позивачка просить виплатити їй ? частину вартості спірної квартири. Далі, як пояснила адвокат в інтересах позивачки, 29.11.2000 року рішенням Салганської сільської ради відповідачу було передано безкоштовно у приватну власність земельна ділянка площею 0,0085343га для будівництва та обслуговування індивідуального гаражу [ADDRESS] Після отримання цієї ділянки сторони вдвох побудували гараж, вартість якого згідно висновку №17/03 судової будівельно-технічної експертизи від 09.09.2011року становить 130 378,00грн. Згідно рішення Білгород-Дністровського міського суду від 31.05.2000 року було встановлено факт прийняття спадщини відповідачем [PERSON] у вигляді двох металічних вагончиків вартістю 559 грн, розташованих по [ADDRESS] В період шлюбу сторони зробили проектну документацію, уклали договір оренди оренди цієї земельної ділянки під розміщення вказаних вагончиків та значно змінили їх - зараз це магазин, що підтверджується рішеннями Білгород-Дністровського міського суду від 31.05.2000р. та від 27.03.2006р. Тобто, вартість двох металічних вагончиків, на місці яких зараз є магазин, саме за рахунок спільних трудових та грошових затрат значно збільшилась і згідно висновку №17/03 судової будівельно-технічної експертизи від 09.09.2011 року його вартість складає 51 288,00 грн.,що в 31,08 раз більше їх вартості, визначеної рішенням суду від 31.05.2000 року. Також, як вказала адвокат в інтересах позивачки, у зв'язку з тим, що на час розгляду справи відповідач всупереч ч.1ст.65 СК України самостійно розпорядився частиною сумісного майна, а саме - віддав по довіреності третім особам всі набуті за період шлюбу автомобілі), позивачка бажає виділити їй її частку в праві сумісної власності на спірну квартиру та автомобілі (оскільки в натурі поділити неможливо), у вигляді їх грошової вартості. Позивачка у судовому засіданні повністю підтримала доводи адвоката в своїх інтересах, підтримала доводи уточненого та доповненого позову та просила його задовольнити. Адвокат в інтересах відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, в частині виділення в натурі позивачці вказаних нею автомобілів не заперечував проти задоволення позову, але без стягнення їх грошової компенсації, решту позовних вимог не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, мотивуючи це наступним. Дійсно з 15 квітня 1998 року відповідач [PERSON] перебував у шлюбі та проживав разом з позивачкою [PERSON]. На даний час сторони разом не проживають. Що стосується вимог позивачки стосовно квартири [ADDRESS], то вони є необгрунтованими, оскільки зазначена квартира є особистою власністю відповідача, який набув право власності на неї в порядку спадкування після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2000 р. у справі № 2-1310/2000, а майно, отримане у порядку спадкування є особистою приватною вланістю, навіть якщо воно набуте під час шлюбу. Стосовно автомобільного гаража розміром 10x10 м., який розташований за адресою : [ADDRESS], то у приватній власності відповідача цього гаражу не має, і позивачка не надала жодних доказів того, за якою конкретною адресою знаходиться цей гараж, та на кого саме зареєстровано вказаний об'єкт нерухомого майна, який позивачка бажає розділити. Стосовно промтоварного магазину літ. „Б" розміром 4,07x5,88 мм, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], то, як вказує адвокат в інтересах відповідача, позивачка не має права на частку цього майна, оскільки це майно, що уявляє собою металевий вагончик, який знаходиться на фундаменті, було успадковане відповідачем після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO], який за життя разом з дружиною та відповідно матір'ю відповідача [PERSON] заклав фундамент і встановив на нього цей вагончик. Цей факт підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2000 р. у справі № 2-1586/2000. При цьому батьками відповідача було оброблено цей вагончик металевою арматурою. Відповідно до висновку спеціаліста № 73/08 від 05.08.2010 року, фізичний ізнос окремих елементів, конструкцій і деталей зазначеного об'єкту знаходиться в діапазоні від 20% до 50%. Окрім того, позивачка не має права на автомобілі в кількості 5 одиниць, оскільки зазначені автомобілі більше трьох років тому, у різний час були продані іншим особам, а кошти були використані в інтересах сім'ї, і хто на даний час є власником чи користувачем цих автомобілів відповідачу не відомо. Що стосується позовних вимог позивачки в частині стягнення вартості автомобілів, то адвокат в інтересах відповідача не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на вказані нею автомобілі, проти стягнення грошової компенсації їх вартості заперечував, оскільки доказів на підтвердження того, що автомобілі вибули з володіння відповідача, позивачкою не надано. Що стосується стягнення вимог позивачки в частині стягнення на її користь вартості проведеної експертизи, судового збору, витрат на оплату юридичних послуг та стягнення вартості різниці в ідеальних частках, то просив відмовити у задоволенні цих вимог, оскільки вони є недоведеними та необґрунтованими. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що добре знає позивачку, приблизно з 1992 року та відповідача, приблизно з 1996 року. Йому відомо, що сторони працювали разом у смт. Затока, оскільки він працював разом з ними, потім вони переїхали до квартири позивачки [PERSON] у смт. Сергіївка, де жили по сусідству. Йому відомо, що сторони робили ремонт у квартирі, яка знаходиться у м. Білгород-Дністровському, по вул.. Південна, оскільки ця квартира була у стані від будівельників, весь ремонт сторони робили самотужки У смт. Сергіївка вони жили до квітня 1998 року, потім переїхали до м. Білгород-Дністровського. Також йому відомо, що у сторін був спільний бізнес по [ADDRESS] - вони займались запчастинами для машин. Стало проживати окремо приблизно з 2006 року. Як йому відомо картиру по вул.. Південна батьки [PERSON] придбали для нього, але ремонт у цій квартирі сторони робили разом. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що у 2008 році він знайшов об'яву по продаж легкової машини «Мерседес», державний номер [NUMBER]. Він зустрівся з продавцями, оглянув технічний стан машини, дійшли згоди у вартості машини, на наступний день він отримав довіреність від власника машини - [PERSON], з того часу автомобіль знаходиться у нього. Після оформлення довіреності він спілкувався зі сторонами з приводу того, що на вищевказану машину був накладений арешт, як йому пояснили, арешт був накладений, оскільки [PERSON] звернулася до суду з позовом про розділ майна. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що автомобіль «Мерседес», державний номер [NUMBER] придбав їй чоловік, цей автомобіль він знайшов за об'явою, оглянули його, на слідуючий день віддали завдаток та забрали машину, з того часу машина знаходиться у неї. Їй відомо, що коли [PERSON] подала до суду позов про розділ майна, на машину, яка знаходиться у неї, був накладений арешт, оскільки, як їй пояснила їй [PERSON] грошей за продаж цієї машини вона не отримувала. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що добре знає сторін по справі, оскільки вони були її сусідами. Вони вселились у квартру восени 1997 року, зробили там ремонт, оскільки квартира була у стані від будівельників, також збудували гараж біля будинку. Як їй відомо, власниками квартири куди вселилися [PERSON], були батьки [PERSON], однак, ремонтні роботи проводили позивачка і відповідач та їх родичі. Поки сторони проживали у квартирі, вона була у жилому стані, зараз там мешкають квартиранти. Також їй відомо, на на [ADDRESS], Одеської області сторони мали спільний бізнес. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона проживає у квартирі у будинку [ADDRESS] з 1998 року. Як їй відомо, сторони проживають з 1998 року у спірній квартирі. Коли вони туда заїхали, квартира була у стані від будівельників. Коли вони проживали разом, часто сварились, [PERSON] деякий час проживала у неї дома. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON]. Як йому відомо, його сестра почала зустрічатися з [PERSON], вони стали працювати разом у смт. Затока. У 1997 році він допомагав їй проводити ремонт у квартирі, виконував там будівельні роботи, грошей за це йому не платили, оскільки він допомагав своїм рідним. Мати [PERSON] також багато допомагала у проведенні ремонту, батьків [PERSON] при проведенні ремонту він не бачив. У 1998 році сторони вселилися до цієї квартири, і в цьому ж році [PERSON] вирішив побудувати гараж біля будинку. Цей гараж також він допомогав будувати. Сторони прожили разом деякий час, потім почались сори та скандали. [PERSON] ушла зі спірної квартири та почала знімати іншу квартиру та проживати там. Також йому відомо, що у сторін був бізнес, вони займались продажею запчастин у магазині по [ADDRESS]. Торгувати вони починали у вагончиках, один з яких належав батькові [PERSON], [PERSON] з [PERSON] потім його перебудували у магазин. Також йому відомо, що у сторін був бізнес - автобуси, які стояли на марштрутах, які вони придбали разом, у період шлюбу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. У судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 1998 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем - [PERSON] у виконавчому комітеті Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області було зареєстровано шлюб. Згідно останньої уточненої та доповненої позовної заяви позивачка просить суд визнати майно у вигляді квартири [ADDRESS]; індивідуального гаражу за адресою : [ADDRESS]; магазину літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS] - об'єктами права спільної сумісної вланості; та розділити майно, яке набуте нею та відповідачем за період браку, наступним чином : зобов'язати відповідача виплатити позивачці ? частину вартості квартири [ADDRESS]; визнати за позивачкою право вланості на магазин літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS], стягнути з відповідача на користь позивачки вартість авітомобілей «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, та автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER]; визнати за позивачем право володіння індивідуальним гаражем за адресою : [ADDRESS]; стягнути з відповідача на користь позивачки вартість проведеної експертизи згідно квитанції у справі у сумі 3580,00 гривень; стягнути з відповідача на користь позивачки суму судового збору, яка була сплачена позивачкою у сумі 3208,00 гривень а також стягнути з відповідача на користь позивачки різницю в ідеальних частках у розмірі 46 928,00 гривень, та стягнути з відповідача витрати на оплату юридичних послуг у розмірі 18 095, 53 гривні. Матеріалами справи встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Стосовно позовних вимог позивачки в частині визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної вланості та зобов'язання відповідача виплатити ? частину вартості цієї квартири судом встановлено наступне. Згідно рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 30.03.2000 року по справі № 2-1310 (а.с. 45), був встановлений факт прийняття спадщини [PERSON], яка відкрилась після смерті його матері [PERSON], яка померла 14.02.1999 року у вигляді квартири [ADDRESS]. У цьому ж рішенні суду вказана вартість спадкової квартири - 21078,00 гривень. У своїх позовних вимогах позивачка просить визнати цю квартиру об'єктом права спільної сумісної власності та зобов'язати відповідача виплатити їй грошову компенсацію ? частини цієї квартири у зв'язку з тим, що, згідно висновку експертизи, квартира не підлягає поділу на дві окремі квартири. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала показами свідків, які показали, що сторони сумісними зусиллями робили ремонт у спірній квартирі, вартість якої збільшилась з 21078, 00 гривень у 2000 році до 273 902, 00 гривень у 2011 році; в якості правового обґрунтування посилась на статтю 62, 70 СК України, які визначають яке майно може бути визнано об'єктом права спільної сумісної вланості подружжя та рівність часток подружжя у спільному майні, статтю 372 ЦК України а також на ч. 2 статтті 364 СК України, яка визначає, що якщо виділ частки у натурі не допускається згідно із законом, або є неможливим, співвласник, який бажає виділу має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, компенсація співвласнику може бути присуджена лише за його згодою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира дійсно є об'єктом права спільної сумісної власності, того, що саме за рахунок їх сумісних грошових та трудових затрат збільшилась вартість цієї квартири. Висновком експертизи № 17/03 від 09.09.2011 року, на яку посилається позивачка, встановлена лише вартість квартири станом на дату проведення цієї експертизи - 273 902,00 гривень. Тобто, саме по собі збільшення вартості квартири за 11 років з з 21078, 00 гривень у 2000 році до 273 902, 00 гривень у 2011 році не є доказом того, що саме за рахунок спільних затрат подружжя збільшилась ця вартість, і, відповідно, не є доказом того, що ця квартира є об'єктом права спільної сумісної вланості подружжя. Згідно п. 2 ч. 1 статті 57 СК України, майно, набуте під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою власністю дружини (чоловіка). Крім того, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у складі головуючого судді Гнатенко А.В., суддів Балюка М.І., Григорьєвої Л.І., Барсукової В.М., Косенко В.Й., при розгляді аналогічної справи в ухвалі від 30.09.2009 року вказала, що суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному з подружжя, в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтю 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених Законом. Однак, таких позовних вимог позивачкою заявлено не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності, і відповідно до цього, вимоги про зобов'язання відповідача виплатити їй вартість ? частини спірної квартири, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог позивачки стосовно визнання індивідуального гаражу за адресою : [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права володіння індивідуальним гаражем за адресою : [ADDRESS], то судом встановлені наступні факти. На підтвердження позовних вимог в цій чатсині позивачкою надано суду копію рішення Салгансьокї сільської ради Білгород-Днітсровського району Одеської області № 198-IV від 29.11.2002 року про передачу [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,008534 га. для будівництва та обслуговування індивідуального гаражу по [ADDRESS]. Жодних інших документів на вищевказаний гараж позивачкою суду не надано. Як вказано у висновку експертизи № 17/03 від 09.09.2011 року (а.с.114), зі слів [PERSON], у 2003 році ним був самочинно збудований цей гараж. Згідно ч.2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто, спосіб захисту права, вказаний позивачкою, не передбачений ст. 16 ЦК України. Стосовно позовних вимог позивачки стосовно визнання магазину літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності та визнаня за позивачкою право власності на магазин літ. «Б», який розташований за адресою : [ADDRESS], судом встановлені наступні факти. Згідно рішення Білгород-Дністровського міського суду від 31.05.2000 року по справі № 2-1586 (а.с. 46), встановлено факт прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO], яка складається з приватної фірми «Транзит», яка розташована у м. Білгород-Дністровському, Одеської області , за якою рахуються основні засоби на суму 2507,00 гривень, у тому числі два металевих вагончики вартістю 1650,00 гривень та касовий апарат на суму 857,00 гривень, які розташовані оп [ADDRESS], та визнано за ним право власності на це майно. Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 27.03.2006 року по справі № 2-2207 (а.с. 9), визано за [PERSON] право власності на будівлі : промтоварного магазину (літ. «А») по [ADDRESS], та на промтоварний магазин (літ. «Б») по [ADDRESS]. Згідно висновку експертизи № 17/03 від 09.09.2011 року (а.с. 117-120), експертом встановлена ринкова вартість промтоварного магазину [ADDRESS], станом на момент проведення експертизи - 51 288,00 гривень. Як вказує позивачка, вартість двох металевих вагончиків істотно збільшилась за рахунок її з відповідачем спільних трудових та грошових затрат, але належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту позивачкою не надано. І оскільки саме по собі збільшення вартості вагончиків за 11 років з 1650,00 гривень у 2000 році до 51 288,00 гривень у 2011 року не є доказом того, що ця варість збільшилась саме за рахнок спільних затрат, та, відповідно не є доказом того, що вагончик є об'єктом права спільної сумісної вланості подружжя. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині визнання магазину об'єктом права спільної сумісної вланості подружжя та визнання за нею права власності на цей магазин задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог позивачки в частині визнання автомобілів «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, та автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER] об'єктами права спільної сумісної вланості подружжя, визнання за позивачкою права власності на ці автомобілі та стягнення з відповідача на користь позивачки грошової вартості вищевказаних автомобілів, судом встановлені наступні факти. Згідно відповіді реєстраційно-екзаменаційного відділення №4 при УДАІ Головного Управління МВС України в Одеській області № 7/4-1355 від 30.06.2011 року, власником автомобілю «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, є [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію Транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.11.2005 року; власником автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER], 1994 року випуску, є [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію Транспортного засобу серії [NUMBER] від 11.06.2008 року. Тобто, вказані позивачкою в уточненій та доповненій позовній заяві автомобілі є такими, що були придбані сторонами у період шлюбу, тобто є об'єктами права спільної сумісної власності. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання цих автомобілів об'єктами права спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на ? чатсину вказаних автомобілів є обґрунтованими та деведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивачкою щодо виплати їй грошової компенсації вартості ? частини вказаних нею автомобілів, у зв'язку з тим, що відповідач самостійно розпорядився спільним майном, а саме, вищевказаними автомобілями, то позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобілі вибули із володіння позивача або відповідача. Крім того, ці твердження позивачки спростовуються відповіддю реєстраційно-екзаменаційного відділення №4 при УДАІ Головного Управління МВС України в Одеській області № 7/4-1355 від 30.06.2011 року, згідно якої вказано, що власником автомобілю «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, є [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію Транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.11.2005 року; власником автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER], 1994 року випуску, є [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію Транспортного засобу серії [NUMBER] від 11.06.2008 року. Таким чином, позовні вимоги позивачки щодо виплати їй грошової компенсації вартості ? частини вказаних автомобілів є недоведеними та необгрунтованими. Що стосується позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь різниці в ідеальних частках у розмірі 46 928,00 гривень, то, приймаючи до уваги те, що позивачкою не вказана правова норма, якою вона обґрунтовує цю позовну вимогу, суд вважає ці позовні вимоги недоведеними та не підтвердженими, тобто такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь судового збору, вартості проведеної ескпертизи, та витрат на юридичну допомогу, то, оскільки суд задольнив позовні вимоги позивачки частково, в частині визнання за нею права власності на ? частину транспортних засобів, а у позовних вимогах щодо стягнення грошових компенсацій позивачці було відмовлено, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору, вартості проведеної ескпертизи, та витрат на юридичну допомогу. Відповідно до п. 23 та п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, при цьому до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тому позивач повинна довести, що зазначене в позовній заяві майно є спільним сумісним майном подружжя. У відповідності до статті 63 СК України, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 статті 70 СК України, в разі розподілу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше на встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, за виключенням позовних вимог щодо визнання автомобілів «Мерседес-Бенц 280S», державний номер [NUMBER], 1985 року випуску, та автомобілю «Мерседес-Бенц 308D», державний номер [NUMBER], 1994 року випуску, об'єктами права спільної сумісної вланості та визнання за позивачкою права власності на ? чатсину цих автомобілів. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розділ шлюбного майна є частково доведеними та обгрутованими та такими, що підлягають частковому задовленню. На підставі викладеного та

Outcome: partial