Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 листопада 2013 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно у вигляді майнового паю, який залишився після смерті її батька – [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (адвокат, діє на підставі угоди про надання правової допомоги) позов підтримав та пояснив, що 12 лютого 1987 року помер батько позивача [PERSON] – [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина у вигляді майнової частки (паю) в пайовому фонді сільськогосподарського підприємства «Нива» с.Серби Кодимського району Одеської області. Спадкоємцем спадщини померлого за законом є позивач [PERSON], яка на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини вступила в управління та володіння спадковим майном померлого батька, доказом чого є наявність у нею майнового сертифікату, тому просив позов позивача задовольнити. Представник відповідача - Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області Відповідач, в судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву №322 від 26 листопада 2013 року про розгляд справи без нього. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд визнає позов необґрунтованим та вважає необхідним відмовити у його задоволенні з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси виключно у спосіб, визначений законами України. Так, судом встановлено, що 12 лютого 1987 року помер батько позивача [PERSON] – [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІІ-ЖД №489528, виданим 13 лютого 1987 року виконавчим комітетом Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області. До складу спадщини померлого [PERSON] ввійшла частка в пайовому фонді КСП «Нива» с.Серби Кодимського району Одеської області (майновий пай), вартістю 989 грн. (майновий сертифікат серії ОД-ХІІ-ХІІ №000146, виданий 29 січня 2003 року Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області). Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами Цивільним кодексом Української РСР в ред.1963 року чи Цивільним кодексом України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз’яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що норми у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Таким чином, шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 12 серпня 1987 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому, з врахуванням абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги за законом є діти, дружина та батьки померлого. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття – останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Свідченням прийняття спадщини є подача спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ст.525, ч.2 ст.549 ЦК). Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року, (втратила чинність, але роз’яснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Водночас, будь-яких належних та допустимих доказів прийняття позивачем [PERSON] спадщини померлого [PERSON] шляхом її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном померлого, до суду не надано. Факт наявності у позивача [PERSON] майнового сертифікату ОД-ХІІ-ХІІ №000146, не є таким доказом, оскільки зазначений сертифікат був виданий Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області лише 29 січня 2003 року, а дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Інших доказів фактичного вступу позивача [PERSON] у володіння та управління спадковим майном померлого [PERSON], тобто прийняття нею спадщини померлого, до суду не надано. Відтак, доказів вчинення позивачем [PERSON] дій, які б відповідно до ст.549 ЦК УРСР свідчили про прийняття нею спадщини померлого батька, судом не отримано, тому позивач визнається судом такою, що спадщини померлого батька не прийняла, через що заявлений нею позов задоволенню не підлягає, оскільки з врахуванням роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що є в п.4 постанови №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» право власності на спадщину може бути визнане лише за умови вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном. При цьому, з вимогами про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини позивач не зверталась. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed