Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

У січні 2013 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, укладений [PERSON] на користь [PERSON] 10 червня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим №2-2070; визнати право власності в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги за [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS]; визнати право власності в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги за [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви позивачі посилались на те, що [INFO] року помер їх батько [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Під час оформлення спадщини було з'ясовано, що 10 червня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого, заповідав все своє майно [PERSON] - відповідачці по справі. Позивачі вважають, що на момент укладення зазначеного заповіту у батька були провали пам'яті, в день укладення заповіту, останній перебував у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. Тому, вважають, що зазначений заповіт повинен бути визнаний недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], підтримували заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві; 26 грудня 2013 року позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], в судове засідання не з'явились, про день і час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримував заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві; 26 грудня 2013 року представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог; 26 грудня 2013 року відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що померлий [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебував, а заповіт посвідчував у стані, коли розумів значення своїх дій та керував ними, тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачами був пропущений строк звернення до суду з позовною заяво про визнання недійсним заповіту, крім того, згідно проведених експертиз, померлий [PERSON] на момент складання заповіту будь-яким психічним розладом не страждав, тому, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. 10 червня 2008 року [PERSON] оформив заповіт на ім'я [PERSON], згідно якого, заповів останній усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось (арк.с.9). [INFO] року помер [PERSON] (арк.с.8). Встановлено, що при укладенні заповіту були виконані всі вимоги закону: сторони при укладанні заповіту, розуміли значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, під час укладання заповіту дієздатність заповідача була перевірена. З метою з'ясування психічного стану померлого [PERSON] на день складання заповіту, судом були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Жоден із допитаних свідків в судовому засіданні не зміг підтвердити те, що померлий [PERSON] на момент складання заповіту страждав будь-яким психічним розладом. Крім того, на підтвердження зазначеного, судом, за клопотанням представника позивачів, по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №15 від 18 квітня 2013 року, [PERSON] в період часу, а саме на момент складання та підписання заповіту 10 червня 2008 року, будь-яким психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом на момент складання та підписання заповіту 10 червня 2008 року [PERSON] міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (арк.с.123-125). Досліджуючи акт №15 судово-психіатричної експертизи від 18 квітня 2013 року, судом з'ясовано, на підставі яких медичних документів та інших даних експертизи, комісія прийшла до висновку, що померлий [PERSON] на момент складання та підписання заповіту 10 червня 2008 року, будь-яким психічним розладом не страждав. Про це свідчать матеріали цивільної справи, медична документація про правильну орієнтировку померлого у часі та просторі, послідовності та цілеспрямованості його дій, відсутності в його поведінці та висловлюваннях в той період часу ознак маріння, галюцинацій, розладу свідомості, інших хворобливих порушень психічної діяльності, коли він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (арк.с.123-125). Не погоджуючись із зазначеним висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №15 від 18 квітня 2013 року, представником позивачів було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Згідно висновку додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи №636 від 30 жовтня 2013 року, [PERSON], [INFO], на момент складання заповіту 10 червня 2008 року, хронічним психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки ракової інтоксикації, які були визвані раком шлунку. Експертне рішення винести не виявляється можливим (арк.с.213-221). Досліджуючи акт №636 додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 жовтня 2013 року, судом також з'ясовано, на підставі яких медичних документів та інших даних експертизи, комісія прийшла до висновку, що померлий [PERSON] на момент складання заповіту 10 червня 2008 року, хронічним психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки ракової інтоксикації, які були визвані раком шлунку. Про це, також, свідчать матеріали цивільної справи, медична документація про правильну орієнтировку померлого у часі та просторі, послідовності та цілеспрямованості його дій, відсутності в його поведінці та висловлюваннях в той період часу ознак маріння, галюцинацій, розладу свідомості, інших хворобливих порушень психічної діяльності, коли він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (арк.с.213-221). Отже, представник позивачів, в судовому засіданні, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини психічного захворювання померлого [PERSON], таких доказів він не надав суду. Тому, посилання представника позивачів на те, що померлий дійсно страждав психічним захворюванням, яке перешкоджало йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не можуть бути прийняті судом до уваги. Також, представник позивачів, в судовому засіданні, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, мав довести суду, що померлий [PERSON], під час укладання заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, таких доказів представник позивачів не надав суду. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було з'ясовано в судовому засіданні, позивачі, знаючи про існування заповіту, укладеного [PERSON] на користь [PERSON] 10 червня 2008 року, та посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим №2-2070, мали право на звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту. З цього дня - 10.06.2008 року, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності, сплинув 10 червня 2011 року. З огляду на це, позивачі звернулись до суду з позовом тільки 15 січня 2013 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (арк.с.2). Навіть, враховуючи звернення позивачів до суду з позовною заявою у січні 2011 року та залишенням їх позовної заяви без розгляду, згідно ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2012 року, зазначене не узгоджується з приписами ч.1 ст.265 ЦК України, коли залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу строку позовної давності (арк.с.47). Отже, позивачами був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed