Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

У листопаді 2001р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в обґрунтування якого пояснила, що у квітні 1999р. вони уклали угоду, згідно якої [PERSON] продала [PERSON] приміщення магазину [INFO], розташованого за адресою: [ADDRESS], за суму еквівалентну 23000 доларам США. У забезпечення цієї угоди та майбутніх платежів, позивачкою було передано відповідачці 7849 грн., що еквівалентно 2000 доларам США за нотаріально посвідченим договором завдатку від 30.04.1999р., а відповідачкою було передано позивачці вказане нерухоме майно, при цьому до остаточного розрахунку сторони уклали договір оренди цього приміщення. У вказаному приміщенні позивачка, вважаючи, що договір купівлі-продажу відбувся і вказане майно є її власністю з моменту отримання його від відповідачки, на свої особисті кошти провела ремонт, витративши станом на 04.11.1999р. витратила 67974грн. та у 2001р. в рахунок укладеного договору купівлі-продажу, сплатила [PERSON] ще 1700 доларів США. В подальшому [PERSON] відмовилась від оформлення права власності на вказане приміщення за [PERSON], звернулась до суду з позовом про розірвання договору оренди та примусово виселила позивачку з займаного спірного приміщення. У зв'язку із чим [PERSON] була вимушена звернутися до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь завдаток у розмірі 4000 доларів США, виплату у розмірі 1700 доларів США, а також понесені позивачкою збитки по відновленню та ремонту приміщення у розмірі 67974 грн., які вона понесла у зв'язку з невиконанням відповідачкою свого зобов'язання. В подальшому позивачка уточнила свої позовні вимоги. Посилаючись на ті ж обставини, зазначила, що під час вирішення питання про придбання нею у відповідачки вказаного об'єкту нерухомості, вона фактично була введена в оману відповідачкою, яка запропонувала, до остаточного розрахунку за придбаний об'єкт, оформити їх правовідносини договором завдатку та договором оренди, однак фактично мав місце договір купівлі-продажу цього об'єкту з розстрочкою. Враховуючи те, що [PERSON] в подальшому ще раз продала спірне майно [PERSON], [PERSON] тому позивачка просила визнати угоди завдатку та оренди, укладені між нею та [PERSON] удаваними; визнати дійсним договір купівлі-продажу від 30.04.1999р.; визнати за нею право власності на спірне майно з моменту здійснення договору, тобто з 30.04.1999р., визнати договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] недійсним; витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння. У січні 2004р. [PERSON] звернулась зо суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому послалася на те, що 30.04.1999р. між нею та [PERSON] було укладено договір оренди спірного об'єкту нерухомості, згідно якого щомісячна плата за оренду була встановлена у розмірі 50 грн., а загальна сума плати за оренду складає 700 грн. 30.07.1999р. [PERSON] було укладено договір суборенди цього приміщення, згідно якого щомісячна плата за оренду встановлена у розмірі 790 грн., а загальна сума плати за оренду складає 10270 грн. Оскільки, відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» плата за суборенду не повинна перевищувати орендну плату, [PERSON] не мала права встановлювати плату за суборенду спірного приміщення у вказаному розмірі. Внаслідок цього [PERSON] понесла збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 9570 грн., як різниця плати за оренду та суборенду, тому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] вказану суму упущеної вигоди у сумі 9570 грн. В подальшому [PERSON] уточнила позовні вимоги. Посилаючись на ті ж обставини вказала, що позивачкою отримано плату за суборенду спірного приміщення у розмірі 22120 грн., а тому просила стягнути збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 20670 грн. У листопаді 2008р. відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому посилаючись на те, що нею на підставі належним чином оформленого договору купівлі-продажу від 30.06.2004р. у [PERSON] було придбано у власність ? частку спірного об'єкту нерухомості, посилання [PERSON] щодо наявності договору купівлі-продажу, укладеного нею з [PERSON], є безпідставними, оскільки вони укладали договір завдатку, бо вона хотіла придбати цей об'єкт у майбутньому, та договір оренди, який рішенням суду розірвано, тому ці договори не є удаваними. Заявляючи свої претензії стосовно права власності на спірне майно, тим самим позивачкою порушуються її права власності. Тому відповідачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на ? частку спірного нерухомого майна - магазину [INFO], який розташований за адресою: [ADDRESS]; усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке належить їй на законних підставах, шляхом звільнення майна з-під арешту. У листопаді 2008р. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, аналогічним позову [PERSON], до [PERSON] та [PERSON], в якому посилаючись на ті ж самі обставини просить визнати за ним право власності на іншу ? частку спірного нерухомого майна - магазину [INFO], який розташований за адресою: [ADDRESS]; усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке належить йому на законних підставах, шляхом звільнення майна з-під арешту. Ухвалою Кам'янобрідського районного суду м. Луганська від 12.08.2011р. у якості третіх осіб залучено приватних нотаріусів Луганського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги, просить їх задовольнити у повному обсязі, дала суду пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, зустрічні позови не визнала. [PERSON] свій зустрічний позов підтримала, позовні вимоги [PERSON] не визнала, зустрічний позов відповідачів [PERSON] та [PERSON] визнала, дала суду пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, свій зустрічний позов підтримала, дала суду пояснення, аналогічні викладеним у її зустрічній позовній заяві. [PERSON] свій зустрічний позов підтримав, позовні вимоги [PERSON] не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним у своїй позовній заяві. Треті особи, приватні нотаріуси Луганського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] своїх заперечень та пояснень з приводу виниклого спору не надали. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виникли у період дії ЦК УРСР, тому в частині цих правовідносин, суд вважає необхідним керуватися нормами цього Кодексу. Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Судом встановлено, що [PERSON] була власницею нерухомого майна приміщення магазину [INFO], розташованого за адресою [ADDRESS]. 30.04.1999р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення, за яким [PERSON] продала [PERSON] це приміщення за 23000 доларів США з розстрочкою платежів, при цьому [PERSON] одразу було передано в рахунок оплати на виконання укладеного договору 7849 грн., що еквівалентно 2000 доларів, а відповідачкою було передано позивачці спірне нерухоме майно. Однак, сторони, за взаємною домовленістю, виниклі правовідносини з договору купівлі-продажу до остаточного розрахунку за ним, оформили нотаріально посвідченими договором завдатку на суму 7849 грн., що еквівалентно 2000 доларів США, та договором оренди вказаного приміщення [PERSON] Після отримання вказаного приміщення, позивачка, вважаючи, що договір купівлі-продажу відбувся, і вказане майно є її власністю з моменту отримання його від відповідачки, провела у ньому ремонт на свої особисті кошти, на що станом на 04.11. 1999р. витратила 67974 грн. Також у 2001 році в рахунок належних за укладеним договором купівлі-продажу платежів, сплатила відповідачці ще 1700 доларів США, та продовжувала здійснювати щодо цього приміщення своє право власності. Однак в подальшому, коли [PERSON] запропонувала переоформити на неї право власності на вказане приміщення, [PERSON] відмовилася. Вказані обставини підтверджуються правовстановлюючими документами на спірне майно, договорами оренди та завдатку, розписками про отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] в якості платні за спірне приміщення, які знаходяться в дослідженій судом цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди та примусовому звільненні приміщення, яка розглядалась Жовтневим районним судом м. Луганська, висновком про витрачені позивачкою кошти, квитанціями, чеками, актами, поясненнями сторін, актом приймання передачі спірного майна. Таким чином, суд вважає встановленим, що укладені між сторонами договори завдатку та оренди спірного приміщення є удаваними, фактично між ними мав місце договір купівлі-продажу спірного майна. Доводи відповідачки [PERSON] про те, що між сторонами було укладено договір завдатку у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу, на увагу не заслуговують. Згідно зі ст. 195 ЦК УРСР завдатком визнається грошова сума, що видається однією з договірних сторін в рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні в підтвердження укладення договору і в забезпечення його виконання. Таким чином, як вбачається із змісту вказаної норми, завдаток передається стороні за договором на виконання вже укладеного договору в рахунок належних за цим договором платежів у забезпечення виконання вже укладеного договору, а не у забезпечення наміру у майбутньому укласти договір. Отже, уклавши з позивачкою договір завдатку у письмовій, нотаріально посвідченій формі, відповідачка тим самим підтвердила наявність фактично укладеного з позивачкою договору купівлі-продажу спірного приміщення. Доводи [PERSON] про те, що між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу спірного приміщення не відбулося, а мало місце лише домовленість про такий продаж в подальшому, для забезпечення чого були, до вирішення питання про продаж, укладено договори завдатку та оренди приміщення, оскільки у позивачки не було одразу необхідної суми, на увагу не заслуговують. Відповідно до ст. 256 ЦК УРСР за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Згідно зі ст. 265 ЦК УРСР наймач зобов'язаний у числі інших обов'язків своєчасно вносити плату за користування майном. Відповідно до ст. 267 ЦК УРСР здавання наймачем найнятого майна в піднайом дозволяється лише за згодою наймодавця, якщо інше не передбачено законом або договором. Виходячи зі змісту вказаних правових норм, оренда майна - це тимчасове платне користування майном, розпорядження яким для наймача є обмеженим. Суд вважає, що у даному випадку [PERSON] спірне приміщення було передано [PERSON] у зв'язку з укладеним договором купівлі-продажу у власність, а не в оренду, для тимчасового користування, як це було оформлено, про що свідчить та обставина, що позивачка здійснила у цьому приміщенні ремонт на значну суму, оплату за користування не проводила, несла всі витрати з його утримання, розпоряджалася ним за своїм розсудом, без погодження з відповідачкою здаючи в найм іншим особам. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] по спірному приміщенню несла всі права та обов'язки власника, а не орендатора. Про те, що оформлений договір оренди для [PERSON] та [PERSON] не мав юридичного значення також підтверджується тим, що у цьому договорі оренди орендна плата вказана у розмірі 50 грн. на місяць, у той час, як [PERSON] зазначає, що орендна плата за це приміщення становить у декілька разів більше, однак, причину зазначення у договорі оренди такої незначної суми платежів, не пояснила, що на думку суду свідчить про укладення цього договору для приховування іншого договору, який фактично мав місце. Те, що між сторонами дійсно відбувся договір купівлі-продажу спірного приміщення з розстрочкою, а не інші зазначені вище договори, також підтверджується тим, що [PERSON] протягом тривалого часу після їх укладення не заявляла ніяких претензій до [PERSON] про сплату орендної плати, про повернення їй спірного приміщення, прийняла від неї у рахунок вартості завдаток, та чергові платежі у розмірі 1700 доларів США протягом 1999-2001 років. Доводи [PERSON] про те, що ніякого договору купівлі-продажу не укладалося, і на даний час існує чинне рішення суду про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати, на увагу не заслуговують, оскільки, як вбачається з оглянутої у судовому засіданні цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди та примусовому звільненні приміщення, яка розглядалась Жовтневим районним судом м. Луганська у 2001 році, судом питання щодо недійсності цього договору, як удаваного, не вирішувалося, ніякого рішення з цього приводу судом не приймалося, а тому наявність вказаного рішення суду не є перешкодою щодо визнання цього договору удаваним, як такого що приховує інший договір, з урахуванням наданих позивачкою з цього приводу доказів. Та обставина, що [PERSON] зверталася до суду у 2001р. з позовом про розірвання договору оренди і рішенням суду її вимоги задоволено, на думку суду не спростовує доводи позивачки щодо фактичного укладення договору купівлі-продажу, оскільки, як вбачається з матеріалів вказаної цивільної справи, [PERSON], вимагаючи розірвання договору оренди, фактично не заперечувала продаж спірного приміщення [PERSON] з оформленням договору пізніше у зв'язку з відсутністю необхідних коштів. Крім того, про укладення саме договору купівлі-продажу спірного приміщення з розстрочкою, а не договору оренди, відповідачка спочатку підтверджувала суду і під час розгляду цієї справи ( а.с. 58 - 59 т. 1). Її подальшу зміну своїх пояснень в цій частині, про те, що мав місце саме договір завдатку та договір оренди, а не договір купівлі-продажу, суд не приймає до уваги, та сприймає це, як спробу залишити за собою право на відчуджене позивачці майно, оскільки в подальшому вона вдруге розпорядилася цим майном. Таким чином, судом встановлено, що 30.04.1999р. між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу, який був прихований удаваними договорами завдатку та оренди приміщення. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Суд вважає за необхідне визнати дійсним фактично укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу, оскільки предметом відчуження є об'єкт нерухомості, ніяких заборон щодо відчуження таких об'єктів на той час законодавством не було встановлено, [PERSON] на момент відчуження була власницею цього майна, тому, як власниця, могла ним розпоряджатися на свій розсуд. Доказів того, що [PERSON] мала якісь обмеження, передбачені законодавством щодо можливості придбання такого роду майна, суду не надано. Також суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на спірне приміщення, яке у неї виникло з моменту фактичного укладення договору купівлі-продажу, який судом визнається дійсним. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У даному випадку суду не надано доказів, що у [PERSON] право власності, на спірне майно виникає не з моменту передачі цього майна, а було обумовлено іншій строк. Також іншого не передбачено діючим на той час законодавством, тому судом встановлено, що у даному випадку позивачка набула право власності на спірне приміщення на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 30.04.1999 року з моменту передачі їй цього приміщення [PERSON], яка відбулася 30.04.1999р., про що не заперечувала сама відповідачка, оскільки вона його набула у встановленому порядку на підставі купівлі-продажу. Отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими. Крам того судом встановлено, що 30.06.2004р. між [PERSON], як продавцем, та [PERSON] і [PERSON], як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення. Вказані обставини підтверджуються відповідними договорами купівлі-продажу. Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає, що вказаний договір купівлі-продажу спірного майна укладений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON] і [PERSON], як покупцями, суперечить положенням ЦК УРСР щодо права власності. Відповідно до ст. 316, 317, ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на момент укладення цього правочину з відповідачами вже не була власницею спірного приміщення, бо провела його фактичне відчуження [PERSON] ще у 1999р., і цей правочин судом визнаний дійсним, на момент укладення між відповідачами спірного договору купівлі-продажу у 2004р., спір між [PERSON] та [PERSON] з приводу права власності на це приміщення знаходився на вирішенні суду і остаточно ще вирішений не був, про що [PERSON] достовірно знала, оскільки неодноразово була присутня у судових засіданнях, давала пояснення, тому вона не могла здійснювати стосовно цього приміщення ніяких дій по розпорядженню ним, зокрема, по його відчуженню [PERSON] та [PERSON], як власниця, бо її право власності оспорювалося [PERSON], тому є підстави вважати, що вказаним правочином порушено положення закону щодо здійснення права власності, проведено відчуження майна, власницею якого [PERSON] вже не була, а тому є підстави для визнання його недійсним, оскільки правочин суперечить правовим нормам, які стосуються права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 330 ЦК України передбачає, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі ст. 388 ЦК України : 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає необхідним зазначити, що оскільки договір купівлі-продажу спірного приміщення, укладений між відповідачами у 2004 році судом визнається недійсним, у відповідачів [PERSON] та [PERSON] право власності на це приміщення не виникло. Та обставина, що ці відповідачі є добросовісними набувачами, оскільки доказів їх недобросовісності на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, не надано, не дає підстав для визнання за ними права власності на спірне майно. Також, оскільки у даному випадку договір купівлі-продажу спірного приміщення на ім'я [PERSON] та [PERSON] судом визнається недійсним, [PERSON] має право витребувати від них це майно, бо воно вибуло з її володіння проти її волі шляхом відчуження [PERSON], яка не мала на це права. Підстав для визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності, як добросовісними набувачами, та усунення перешкод у користуванні спірним майном, не вбачається, оскільки їх право власності не підтверджено. Доводи [PERSON] та [PERSON], що при укладенні договору купівлі-продажу від 30.06.2004р., було дотримано вимоги чинного законодавства України, у тому числі щодо нотаріального посвідчення договору та реєстрації права власності, на увагу не заслуговують, оскільки ця обставина при відсутності у продавця права власності на відчужуване майно, не дає підстав залишати цей договір дійсним. Ця обставина дає право покупцям за цим договором вимагати від [PERSON] повернення отриманих у рахунок цього договору коштів, оскільки вони є добросовісними набувачами. Отже в цій частині зустрічні позовні вимоги вказаних відповідачів у судовому засіданні не доведені. Разом з тим, що стосується вимог позивачки про витребування спірного приміщення у відповідачів [PERSON] та [PERSON], як недобросовісних набувачів, то вони підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У даному випадку суду не надано доказів, що [PERSON] та [PERSON] незаконно заволоділи спірним майном. Та обставина, що договір купівлі-продажу, на підставі якого вони придбали спірне приміщення, визнано судом недійсним, сама по собі не є підставою вважати їх недобросовісними набувачами. Таким чином, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивачки щодо витребування спірного майна від відповідачів, з підстав передбачених ст. 388 ЦК України, як у добросовісних набувачів, бо воно вибуло з її володіння не з її волі шляхом продажу його особою, яка не мала права його відчужувати. Що стосується уточнених зустрічних позовних вимог відповідачки [PERSON] про стягнення з позивачки збитків у вигляді упущеної вигоди у сумі 20670 грн., як різницю з отриманої позивачкою плати за суборенду спірного приміщення на підставі договору від 30.07.1999р. у розмірі 22120 грн., та тією, яку позивачка мала сплатити їй за договором оренди, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 203 ЦК УРСР в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником він зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов'язання було виконано боржником. Як встановлено судом, [PERSON] під своїми збитками зазначає різницю в орендній платі, яку позивачка отримала від здачі в найм спірного приміщення іншим особам. Оскільки судом встановлено, що договір оренди, укладений [PERSON] з [PERSON] 30.04.1999р. є удаваним, а фактично було укладено договір купівлі-продажу, визнаний судом дійсним, у зв'язку з чим [PERSON] набула право власності на спірне приміщення з 30.04.1999р., тому суд вважає, що вона мала право здавати його у найм у липні 1999р. іншим особам за плат, тому [PERSON] збитків не понесла, а тому підстав для задоволення її вимог у цій частині не вбачається. Доводи [PERSON] про те, що відповідно до положень ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» позивачка не мала права встановлювати плату за суборенду спірного приміщення у вказаному розмірі, отримавши 22120 грн. внаслідок чого відповідачка понесла збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 20670 грн. як різниця плати за оренду та суборенду, на увагу не заслуговують, оскільки, як зазначено вище, відповідачка з 30.04.1999р. власницею спірного приміщення вже не була, а тому ніяких доходів з нього не могла мати, а тому ніяких збитків у вигляді упущеної вигоди не понесла. Доводи [PERSON], щодо встановлення [PERSON] розміру оплати за користування приміщенням на підставі укладеного нею з іншими особами договору, та посилання відповідачки на порушення положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», є безпідставним, оскільки цей Закон на ці правовідносини не поширюється. Крім того, інтереси відповідачки у вказаному випадку нічим не порушено, оскільки вона власницею спірного приміщення вже не була. Таким чином, суд вважає, що оскільки зустрічні позовні вимоги відповідачів ними не доведені, а позовні вимоги позивачки знайшли своє повне підтвердження у судовому засіданні у зазначеному обсязі, тому її позов підлягає задоволенню у вказаній частині, а у задоволенні зустрічних позовів відповідачів слід відмовити. У зв'язку з тим, що виниклий спір судом вирішено, необхідність у арешті спірного майна відпала, тому суд вважає за необхідне зняти арешт з нього, оскільки це може перешкодити виконанню рішення. Також суд вважає необхідним скасувати реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами [PERSON] та [PERSON], оскільки підстави для такої реєстрації відпали, тобто договір купівлі-продажу, визнано судом недійсним. У даному випадку це не є виходом за межі позовних вимог позивачки, оскільки реєстрація права власності є похідною від договору купівлі-продажу, а тому з визнання його недійсним, реєстрація права власності за відповідачами не може залишатися в силі.

Outcome: partial