Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-13 00:00:00

24 вересня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 09 червня 2007 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції укладено шлюб між сторонами, про що зроблено запис за № 607. Від сумісного шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалось, на даний час між ними припинені шлюбні відносини. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження сімї вважає неможливим. Просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в ньому, та просив суд винести рішення, яким розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON]. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, враховуючи те, що визнання позову відповідачем не порушує прав та свобод інших осіб та не суперечить закону, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягав на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 09 червня 2007 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про що зроблено запис за № 607 (а.с. 4). Від сумісного шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З позовної заяви вбачається, що подальше спільне життя та збереження сімї неможливе. На даний час між позивачем та відповідачем припинені шлюбні відносини. Відповідач на розірвання шлюбу погодився. Таким чином, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а тому вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved