Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

02 жовтня 2013 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпропетровську ради, [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» про визнання права користування жилим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що в квартирі [ADDRESS] проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. В них був спільний бюджет, вони вели спільне господарство. Основним наймачем квартири була його жінка, яка проживала в квартирі з 1978 року. З її слів йому було відомо, що у неї є син [PERSON] [INFO], але він проживає з батьком і з нею не спілкується. У [INFO] померла [PERSON] На час її смерті в квартирі була зареєстрована померла [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі без поважних причин більше 12-ти років, так як з 2002 року, тобто з моменту вселення в квартиру, позивач його жодного разу не бачив. Його особистих речей в квартирі ніколи не було. Спірна квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 16.0 кв. м. вона не приватизована. Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради. З моменту вселення в квартиру і до цього часу позивач виконує умови договору найму житлового приміщення, заборгованість по сплаті квартирної плати відсутня. На звернення до КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР для реєстрації в спірній квартирі, позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. Виходячи з того, що квартира [PERSON] надавалася у встановленому законом порядку, позивач вселився та проживає в спірному житловому приміщенні на законних підставах, та те, що спірна квартира є його постійне місце проживання, таким чином у нього виникло право користування спірним житловим приміщенням. В зв'язку з чим він змушений був звернутися до суду та просив визнати за ним право користування житловою площею квартири [ADDRESS] та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки останній не проживає більше 12 років за вищевказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні 14.11.2013р. та 26.11.2013р. представник відповідача Виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпропетровську ради заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем право користування квартирою, посилаючись на те що позивач не зареєстрований у даній квартирі, щодо інших позовних вимог просила задовольнити. В судове засідання 09.12.2013р. представник відповідача Виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпропетровську ради, не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлено належним чином (журнал с/з а.с. 51). Відповідач [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 30.10.2013р., 11.11.2013р., 14.11.2013р., 26.11.2013р., 09.12.2013р. не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлено належним чином (а.с.50). В судовому засіданні представник третьої особи Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 27 січня 1978 року [PERSON] згідно ордеру №188 на сім'ю з двох осіб була надана квартира [ADDRESS], яка є однокімнатною, житловою площею 16,0 кв. м. (а.с.6-7). Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивача, та підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без шлюбу понад 10 років, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Син померлої [PERSON] [PERSON] більше 12 років за вищевказаною адресою не проживає, місце знаходження їй не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є сусідом позивача, та підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживати стали однією сім'єю приблизно з 2002 року, [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає понад 12 років. У відповідності до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, в судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами по справі що з 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю за місцем проживання та реєстрації [PERSON], вели спільне господарство і всі їх вважали чоловіком та жінкою. Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть [NUMBER], актовий запис про смерть №5532 (а.с.8). На час її смерті у зазначеній квартирі були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою КЖЕП №2822 від 18.09.2013 року (а.с.9). Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку. Відповідно до ч.2 ст.824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Як встановлено в судовому засіданні позивач вселився в квартиру [ADDRESS] зі згоди [PERSON], яка надала йому дозвіл на постійне проживання та користування даним жилим приміщенням як чоловіку; після її смерті позивач продовжує проживати в зазначеній квартирі, що також підтверджується показаннями свідків: [PERSON], [PERSON], поясненнями третьої особи КП «Житлове господарство Самарського району», та несе усі обов'язки квартиронаймача, а також сплачує рахунки за комунальні послуги. Посилання Виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпропетровську ради про те, що позивач не зареєстрований за вищевказаною адресою, тому не має право на проживання, не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання позивача за вищевказаною адресою не може бути підставою обмеження прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Стаття 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності п.2 ч.2 ст. 310 ЦК України, ст. 64 ЖК України, фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги про визнання за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] задовольнити. Відповідно ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язань є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач більше 10 років добровільно з особистими речами виїхав з квартири [ADDRESS], участі у витратах на утримання квартири не приймав, за комунальні послуги не сплачував, що також підтверджується поясненнями представника третьої особи та свідків: [PERSON], [PERSON] У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного суд вважає, оскільки відповідач не проживає у житловому приміщенні, квартирі [ADDRESS] без поважних причин більше десяти років, протягом всього часу не вносив і не вносить ніякої оплати за комунальні послуги за вище визначеною адресою без поважних причин, позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та такими що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved