Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 08 травня 2012 року слідчим Слідчого відділу Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області за результатами розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 1472 від 07.05.2012 року було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] по факту заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України. Вказує, що внаслідок скоєння відповідачем злочину, їй було завдано матеріальних збитків на суму 160298 (сто шістдесят тисяч двісті дев’яносто вісім) грн. 17 коп. 10 травня 2012 року слідчим винесено постанову про визнання особи потерпілого, за якою [PERSON] визнано потерпілою по вказаній кримінальній справі. 22 червня 2012 року постановою старшого слідчого СВ Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області було накладено арешт на все майно [PERSON] 6 червня 2012 року було складено протокол накладення арешту на майно, яким було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], з метою забезпечення цивільного позову. Вказану квартиру, відповідно до складеного протоколу, було передано на відповідальне зберігання для [PERSON] та попереджено останню про кримінальну відповідальність по ст. 388 КК України за розтрату або утаювання цього майна. 27 червня 2012 року слідчим винесено постанову про визнання цивільним позивачем, за якою [PERSON] визнано цивільним позивачем по даній справі і у цей же день нею було заявлено цивільний позов у кримінальній справі, порушеній відносно відповідачки. Також позивач вказує, що 27 червня 2012 року постановою старшого слідчого Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області [PERSON] було притягнуто як обвинувачену по кримінальній справі № 13-71-12. зазначає, що вказана кримінальна справа передана до суду і призначена до судового розгляду. Як зазначає позивач, на запит прокуратури Костопільського району стало відомо про те, що [PERSON] 07 серпня 2012 року відчужила квартиру [ADDRESS] для громадянки [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори. На цій підставі позивач вважає, що такі дії відповідачки порушують її права, адже на вказану квартиру було накладено арешт слідчим Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області з метою забезпечення цивільного позову по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON], по якій [PERSON] являється потерпілою та цивільним позивачем. В судових засіданнях представник позивача, [PERSON], підтримав заявлені позовні вимоги, покликаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач, [PERSON], та її представник, адвокат [PERSON], заперечили проти позову у повному обсязі, вважають його необґрунтованим. Відповідач [PERSON], інтереси якої представляв адвокат [PERSON], в судове засідання не з’явилась. До матеріалів справи було долучено копію вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 13 червня 2013 року по кримінальній справі № 1710/1-250/12, відповідно до якого [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а саме за відчуження квартири [ADDRESS], на яку було накладено арешт, а також копію ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2013 року, якою залишено без змін вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 13 червня 2013 року по вказаній кримінальній справі. 05 грудня 2013 року відповідач [PERSON], [PERSON] та їх представник, адвокат [PERSON], в судове засідання не з’явились. Про причини неявки суду не повідомили. Про час і місце судового розгляду відповідачі повідомлялись вчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Неявка відповідачів, повідомлених належним чином про час і місце судового розгляду, які не повідомили про причину неявки, не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки це не передбачено ч. 1 ст. 169 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. З’ясувавши доводи сторін, обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованим. Судом встановлено, що 08 травня 2012 року слідчим Слідчого відділу Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області за результатами розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 1472 від 07.05.2012 року було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] по факту заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України. 10 травня 2012 року слідчим винесено постанову про визнання особи потерпілого, за якою позивача [PERSON] визнано потерпілою по вказаній кримінальній справі. 22 червня 2012 року постановою старшого слідчого СВ Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області було накладено арешт на все майно [PERSON] 26 червня 2012 року було складено протокол накладення арешту на майно, яким було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], з метою забезпечення цивільного позову. Вказану квартиру, відповідно до складеного протоколу, було передано на відповідальне зберігання для [PERSON] та попереджено останню про кримінальну відповідальність по ст. 388 КК України за розтрату цього майна. 27 червня 2012 року слідчим винесено постанову про визнання цивільним позивачем, за якою [PERSON] визнано цивільним позивачем по кримінальній справі і у цей же день останньою було заявлено цивільний позов у кримінальній справі, порушеній відносно [PERSON] Також 27 червня 2012 року постановою старшого слідчого Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області [PERSON] було притягнуто як обвинувачену по кримінальній справі № 13-71-12. На даний час вказана кримінальна справа передана до суду і призначена до судового розгляду. В супереч накладеному арешту, [PERSON] 07 серпня 2012 року подарувала квартиру [ADDRESS] для громадянки [PERSON], яка є її матір’ю. Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори. Відповідно до п. 1.4 оспорюваного договору, дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира ([ADDRESS]) не перебуває під арештом чи забороною. Таким чином, укладаючи оспорюваний договір, відповідач приховала той факт, що на вказану квартиру накладено арешт постановою старшого слідчого СВ Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області від 22.06.2012 року та на вказану квартиру 26.06.2012 року накладено арешт згідно протоколу накладення арешту на майно. Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 13 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2013 року, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а саме за відчуження квартири [ADDRESS], на яку було накладено арешт. Згідно ст. 61 Цивільного Процесуального кодексу України, вирок у кримінальній справі, який вступив в законну силу, обов'язковий для суду, який розглядає справу по цивільно-правових наслідках дії особи, відносно якої постановлений вирок, по питаннях чи мали місце ці дії і (або) чи здійснені вони цією особою. Тобто, неправомірність дій відповідача [PERSON] встановлена вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 13 червня 2013 року, який вступив в законну силу і прийнятий судом за доказ. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів захисту прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Частина 2 вказаної статті кодексу передбачає, що фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] за собою не зареєструвала. На даний час [PERSON] продовжує проживати у вказаній квартирі разом із своєю сім’єю. [PERSON], будучи потерпілою по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 388 КК України, є заінтересованою особою у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки арешт на відчужену квартиру накладався з метою забезпечення цивільного позову, заявленого у тому числі і [PERSON] у кримінальній справі № 1710/1-250/12. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року з подальшими змінами і доповненнями, до правочинів, які порушують публічний порядок, відносяться правочини, направлені на незаконне відчуження майна. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний правочин є недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, оскільки відповідач [PERSON], незаконно відчужила квартиру [ADDRESS], уклавши спірний договір, маючи намір приховати майно від можливого його використання для відшкодування шкоди, завданої потерпілим, зокрема [PERSON], у кримінальній справі № 13-71-12, порушеній відносно [PERSON] по обвинуваченню останньої за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved