Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-08 00:00:00

26 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради про визначення частки у спільному сумісному майні, визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], після смерті якої залишилася спадщина у вигляді - 7/12 часток житлового будинку за [ADDRESS] та частки земельної ділянки, яка розташована у [ADDRESS], загальною площею 666 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. При цьому, житловий будинок, розміщений на цій земельній ділянці, належав на праві спільної часткової власності двом співвласникам, а саме: позивачу [PERSON] - 5/12 часток і померлій [PERSON] - 7/12 часток. Незважаючи на це, 27 жовтня 2008 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку тільки на ім'я [PERSON], а позивач був занесений до списку співвласників без визначення його частки. Після смерті спадкодавці [PERSON] спадщину, яка складається з 7/12 частин зазначеного домоволодіння з земельною ділянкою прийняли позивач [PERSON] та його батько і чоловік померлої спадкодавці - [PERSON], які постійно проживали з нею до моменту її смерті. Вказане спадкове майно було розподілено між ними у рівних частинах, що становить 7/24 часток від зазначеного домоволодіння і земельної ділянки. Оскільки [INFO] [PERSON] помер, то не встиг оформити успадковані після смерті дружини [PERSON] 7/24 часток домоволодіння за [ADDRESS] разом з земельною ділянкою. Залишена після його смерті спадщина у вигляді 7/24 частини домоволодіння із земельною ділянкою були прийняті його сином і позивачем по справі [PERSON], який постійно проживав (був прописаний) з ним до моменту його смерті. 19 липня 2013 року позивач звернувся до Першої Миколаївської нотаріальної контори з метою одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з земельною ділянкою в [ADDRESS] після смерті [PERSON] і [PERSON]. Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначені житловий будинок і земельну ділянку, оскільки спадкове майно у вигляді земельної ділянки належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а частка померлої [PERSON] не визначена,тож нотаріус неправомочна самостійно визначити її частку. До того ж, у договорі дарування, посвідченому Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 08 січня 1964 року за реєстровим №3-195, зазначено що житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS], а відповідного документа про подальшу перенумерацію спадкового житлового будинку з [NUMBER] на [NUMBER] позивач не має. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Ст. 57 ЦПК України встановлює, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів і т.д. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 61 ч. 1 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянкуСерії ЯЗ№126436, виданого 27 жовтня 2008 року, земельна ділянка, загальною площею 666 кв.м., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 4810137200:04:069:0005, розташована за адресою: [ADDRESS] знаходилась в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON]. Також на підставі договору дарування від 22.10.2001 року №6691, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] належав на праві спільної часткової власності двом співвласникам - [PERSON] - 7/12 часток і [PERSON] - 5/12 часток. Згідно довідки Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації №8189 від 02.11.2007 року в матеріалах реєстраційної справи Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про зміну адреси житлового будинку по вул. Володарського з [NUMBER] на [NUMBER]. Державний архів Миколаївської області у довідці №730/03-10 від 23.07.2013 року вказав, що у рішеннях виконавчого комітету Миколаївськоїміської Ради депутатів трудящих за 1965-1968 рр. відомостей про перенумерацію будинку з номеру [NUMBER] на [NUMBER] по вул. Володарського у м. Миколаєві не виявлено. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті прийняли спадщину у вигляді 7/12 часток житлового будинку по [ADDRESS] з земельною ділянкою її син - [PERSON] і чоловік -[PERSON], оскільки постійно проживали з нею до моменту її смерті. Зазначене спадкове майно у вигляді 7/12 часток домоволодіння було розподілено між ними у рівних частинах по ? кожному відповідно, що становить 7/24 часток від зазначеного домоволодіння і земельної ділянки. [INFO] [PERSON] помер. Як вказано вище спадщину після смерті дружини [PERSON] померлий прийняв, бо проживав разом з нею, але не встиг за життя оформити свої спадкові права. Його син і єдиний спадкоємець [PERSON] прийняв після його смерті спадщину у вигляді 7/24 частин домоволодіння із земельною ділянкою, оскільки до моменту його смерті проживав разом з ним. 19 липня 2013 року [PERSON] звернувся до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з земельною ділянкою в [ADDRESS], що залишилися після смерті [PERSON], яка померла [INFO] і [PERSON], померлого [INFO]. Вказаною дією він підтвердив бажання оформити право власності в установленому законом порядку на земельну ділянку і житловий будинок. Проте постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не визначено розміру частки спадкодавиці [PERSON] на земельну ділянку у праві спільної сумісної власності та відсутній документ про перенумерацію житлового будинку по вул. Володарського з [NUMBER] на [NUMBER], в той час як у договорі дарування, посвідченому Першою миколаївською державною нотаріальною конторою від 08 січня 1964 року за реєстровим №3-195 зазначено, що житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За змістом ст.ст. 355, 368 Цивільного кодексу України правом спільної сумісної власності є право власності двох або більше осіб (співвласників) на майно без визначення часток кожного з них у праві власності. Частка померлого учасника спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах і може переходити як до спадкоємців за заповітом, так і до спадкоємців за законом. Якщо хтось із спадкоємців одночасно виступає співвласником спільного майна, це не дає йому жодних переваг при спадкуванні. Водночас такий спадкоємець-співвласник при розподілі спадщини має переважне перед іншими спадкоємцями право на виділ його у натурі майна у межах його спадкової частки, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. (ч. 2 ст. 1279 ЦК України). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частина 2 статті 370 ЦК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників. Інший розмір часток може бути встановлений домовленістю між ними, законом або судовим рішенням. Оскільки склад спадщини згідно ст. 1218 ЦК України визначається на момент відкриття спадщини, до спадкоємця перейде частка у спільній власності спадкодавця в тому обсязі, в якому вона існує на цей момент. Особливості спадкування частки у спільній сумісній власності визначені також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до пункту 224 Інструкції нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об'єктом спадкування. Правом у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого зподружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат». Видача нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, питання про визначення належної йому частки може бути вирішене лише в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 «ґ»постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. З огляду на вказані обставини, враховуючи, що заявлені вимоги відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, визначеним у ст. 16 ЦК України, є законними, обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення частки у спільному сумісному майні підлягають задоволенню. Приписами ч. 1 ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що власник частини земельної ділянки і частини (7/12 часток) житлового будинку помер і його права і обов'язки переходять до спадкоємця, з позовом про визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку звернувся позивач (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи (ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно з ч.1, 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З огляду на те, що спірна земельна ділянка, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] і [PERSON], суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та вважає за необхідне визнати право власності на частинужитлого будинку і земельної ділянки в порядку спадкування, оскільки позивач позбавлений можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі. З урахуванням встановлених обставин та приписів закону, який регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що загалом за[PERSON] слід визнати право власності на 7/12 частин житлового будинку [ADDRESS] і відповідно на 7/12 частин земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку, загальною площею 666 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] і [PERSON], померлого [INFO]. Суд не вирішує питання щодо повернення позивачу суми судових витрат, сплачених за подачу позову, оскільки такі вимоги не заявлялись. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved