Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із заявою про захист прав споживача, посилаючись на те, що між ПАТ "ПроКредит Банк" та нею 30 листопада 2005 року було укладено рамкову угоду № 185, на підставі якої відповідач відкрив позивачу кредитну лінію терміном на 120 місяців для надання кредитних коштів, при цьому загальна сума заборгованості за цією Угодою не повинна перевищувати 100 000 доларів США. В забезпечення виконання п.2.2. Рамкової угоди між позивачем та відповідачем були укладені: договір про надання траншу № 4.21219/185 від 07.12.2007 р.; договір про надання траншу № 4.12637/185 від 28.04.2006 р.; договір про надання траншу № 4.18966/185-01 від 15.06.2007 р.; договір про надання траншу № 4.18966/185-02 від 27.06.2007 р., договір про надання траншу № 4.21220/185 від 07.12.2007 р. Згідно умовам вказаних договорів траншів валютою кредиту є долари США. Зазначила, що відповідач під час, як укладення, так і виконання нею зазначених договорів траншів жодного разу не надав їй інформацію, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договорами траншів несе позичальник (тобто вона). Тому вважає, що під час, як укладення, так і виконання зазначених вище договорів траншів відповідач грубо порушив права позивача на отримання необхідної, повної та достовірної інформації про її фінансові зобов'язання стосовно того, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе виключно вона, що стало наслідком незабезпечення можливості позивача на свідомий вибір отримання кредиту у національній валюті Україні або у доларах США. Просила визнати недійсним договір про надання траншу №12637/185 від 28.04.2006 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "ПроКредит Банк"; визнати недійсним договір про надання траншу № 4.18966/185-01 від 15.06.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "ПроКредит Банк"; визнати недійсним з моменту його укладення договір про надання траншу № 4.18966/185-02 від 27.06.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "ПроКредит Банк"; визнати недійсним договір про надання траншу № 4.21219/185 від 07.12.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "ПроКредит Банк"; визнати недійсним про надання траншу № 4.21220/185 від 07.12.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "ПроКредит Банк". Позивачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала заяву с проханням розглянути справу у її відсутність за участю її представника [PERSON] Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги, які викладені в позовній заяві, дав пояснення аналогічні викладеним в ній. Представник відповідача ПАТ «ПроКредит Банк» будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляд справи, в судове засідання не з'явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивачки та дослідивши матеріали позову, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та матеріалами справи між ПАТ "ПроКредит Банк" та громадянкою [PERSON] 30 листопада 2005 року було укладено рамкову угоду № 185 (а.с.6), на підставі якої відповідач відкрив позивачу кредитну лінію терміном на 120 місяців для надання кредитних коштів, при цьому загальна сума заборгованості за цією Угодою не повинна перевищувати 100 000 доларів США.В забезпечення виконання п.2.2. Рамкової угоди між позивачем та відповідачем були укладені: договір про надання траншу № 4.21219/185 від 07.12.2007 р.; договір про надання траншу № 4.12637/185 від 28.04.2006 р.; договір про надання траншу № 4.18966/185-01 від 15.06.2007 р.; договір про надання траншу № 4.18966/185-02 від 27.06.2007 р., договір про надання траншу № 4.21220/185 від 07.12.2007 р. (а.с.7-14) Згідно умовам вказаних договорів траншів валютою кредиту є долари США. Відповідно до п.1.2. даної Рамкової Угоди: мета надання кредиту за даною Угодою - задоволення особистих потреб. Відповідно до п. 19, п. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» - продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.04.1996, № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснено судам, що Закон поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. До правовідносин, які виникли до введення Закону в дію, він застосовується лише щодо тих прав і обов'язків, які виникли вже після введення його в дію. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин, між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Відповідач під час, як укладення, так і виконання позивачем зазначених договорів траншів жодного разу не надав інформацію, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договорами траншів несе позичальник (тобто позивач). Тому вважає, що під час, як укладення, так і виконання зазначених вище договорів траншів відповідач порушив права позивача на отримання необхідної, повної та достовірної інформації про фінансові зобов'язання стосовно того, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе виключно позивач, що стало наслідком незабезпечення можливості позивача на свідомий вибір отримання кредиту у національній валюті Україні або у доларах США з наступних підстав: Під час підписання та виконання позивачем зазначених вище договорів траншів набула законної сили Постанова Національного банку від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", якою повинен був в обов'язковому порядку керуватись відповідач та письмово довести до позивача інформацію, що з моменту набрання чинності даної Постанови НБУ, валютні ризики під час виконання зобов'язань за договорами траншів несе виключно позивач. Відповідно до п.3.8. Постанови Національного банку від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" - у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Згідно п.1.3. Постанови Національного банку від 10.05.2007 р. № 168 - банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; у разі усних чи письмових звернень споживачів. Відповідач проігнорував вимоги закону про надання позивачу повної та достовірної інформації стосовно валютних ризиків та роз'яснень, що буде у разі різкого підвищення вартості валюти на території України і яким чином позивач буде сплачувати кредит. Відповідно ч.1, ч.2 ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Згідно п.19 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» - продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Підпунктом «і» ч.2 п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Правомірність висновків позивача про те, що відповідач під час підписання та виконання позивачем зазначених договорів траншів повинен був письмово ознайомити позивача з приписами Постанови Національного банку від 10.05.2007 р. № 168 в частині розподілу валютних ризиків, свідчить резолютивна частина Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. (справа № 1-26/2011) «Щодо офіційного тлумачення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у якій зазначено, що положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що її дія поширюється між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.1 ст..15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Із змісту зазначених вище договорів про надання траншів вбачається, що дані договори не містять жодного пункту, що банк,

Outcome: approved