Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

25.03.2013 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що [PERSON] не розуміючи своїх дій та наслідків подарувала в 2010 році належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачці [PERSON] Оскільки у [PERSON] була відсутні воля на здійснення вказаної угоди, вона визнана судом недієздатною, і позивачка призначена її опікуном, остання просить суд визнати спірний договір недійсним та стягнути з відповідачки спричинену моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила позов залишити без задоволення, посилаючись на те, що [PERSON] сама запропонувала їй укласти договір дарування спірної квартири, оскільки потребувала сторонньої допомоги та догляду. Вважає, що [PERSON] добре розуміла значення своїх дій. Не заперечувала, що на даний час можливо вирішити питання про розірвання договору дарування, але за умови, що позивачка сплатить їй всі понесені нею затрати на оформлення спірного договору. В подальшому до суду не з'явилася, про день та час судового розгляду повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] до суду не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. З відома та згоди позивачки і її представника, суд розглянув справу відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Заслухав сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON], 1930 року народження є тіткою позивачки [PERSON]. Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 16 жовтня 1992 року [PERSON] була власником квартири [ADDRESS]. З 2010 року [PERSON] почала погано почуватися, заговорюватися, почала не пізнавати знайомих та погано орієнтуватися в обставинах, тому восени 2010 року вона була поставлена на облік в Миколаївській обласній психіатричній лікарні. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року [PERSON] була визнана недієздатною, а її опікуном призначена позивачка [PERSON], яка здійснює за нею догляд до теперішнього часу. Судом також встановлено, що взимку 2012 року зі слів сусідів позивачка дізналася, що до її тітки [PERSON] ходить якась літня жінка, як потім вона дізналася це була відповідачка [PERSON], та також на останню переоформлена квартира тітки. Вище вказані обставини в судовому засіданні підтвердили допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] Позивачка особисто звернулася до відповідачки і запропонувала добровільно розірвати спірний договір, оскільки [PERSON] підписала його не розуміючи своїх дій, але відповідачка відмовилася, що і змусило позивачку звернутися до суду з даною позовною заявою. Згідно Акту № 534 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 12 листопада 2013 року [PERSON] страждає стійким хронічним психічним захворюванням з 2010 року у формі органічного брідового розладу зі зниженням інтелектуально - мнестичних функцій. За своїм психічним станом в момент укладання договору дарування 11.08.2011 р. не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 та 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а сам правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 225 ЦК України угода, здійснена дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, відноситься до угод, в яких воля цієї особи на здійснення угоди відсутня, внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснювала вплив на учасника угоди, визнається судом недійсною. Крім того, згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. - «Правила статті 225 ЦК пориються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦК України.». А з урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним такими, що підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 230 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України. Що стосується вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то в цій частині вимог належить відмовити за їх недоведеністю.

Outcome: partial