Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позов мотивований тим, що 02.07.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Надра» в особі його директора [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач зобов'язався надати товариству безпроцентну позику в сумі 1 600 000, 00 гривень. Грошові кошти позичальнику було надано позивачем частково, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок (1 380 000, 00 гривень), а частково (220 000, 00 гривень) готівкою через директора ТОВ «Надра» [PERSON], що підтверджується розпискою від 06.07.2007 року. Факт передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 220 000, 00 гривень підтверджується довідкою Вінницької філії ВАТ «Кредитпромбанк» від 02.02.2010 року. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.06.2010 року, яке набуло законної сили 27.07.2010 року, в частині стягнення основного боргу позов [PERSON] було задоволено у розмірі 1 380 000, 00 гривень. В стягненні коштів з ТОВ «Надра» в сумі 220 000, 00 гривень було відмовлено, оскільки у розписці його директора [PERSON] відсутні будь-які дані щодо отримання ним коштів в порядку виконання договору позики між [PERSON] та ТОВ «Надра». 17.06.2010 року відповідачу було направлено письмову вимогу про повернення безпідставно набутого майна, яка залишена без належного реагування. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 220 000, 00 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві, і просила їх задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.07.2007 року [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 220 000, 00 гривень, що підтверджується розпискою від 06.07.2012 року. (а.с. 4) Взяте на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачу не повернув. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Договором позики від 06.07.2007 року строк виконання відповідачем обов'язку щодо повернення позики не встановлений. Позивачем 17.06.2010 року відповідачу було направлено письмову вимогу про повернення безпідставно набутого майна, яка залишена без належного реагування. (а.с. 11-12) Відповідно, відповідач зобов'язаний був виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тобто до 24.06.2013 року (включно). Однак, вимога позивача була залишена відповідачем без належного реагування. Згідно ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач хоч і правомірно на підставі договору позики від 06.07.2007 року набув грошові кошти в сумі 220 000, 00 гривень, які неминуче мав би повернути позивачу, однак зберігає їх у себе на даний час без достатньої правової підстави. Безпідставність збереження даних грошових коштів також полягає в тому, що хоч й на момент укладення договору позики від 06.07.2007 року правова підстава для набуття і збереження цих коштів існувала, однак з 24.06.2013 року дана підстава відпала. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 220 000 (двісті двадцять тисяч) гривень 00 копійок. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 200, 00 гривень. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved