Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Бахмацького районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 01.12.2005 року в сумі 41775.30 грн. та судових витрат в сумі 417.75 грн., мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору № б/н від 01.12.2005 року відповідачка отримала від позивача кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але направив письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, справу просить розглянути у відсутності представника банку та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала і суду пояснила, що дійсно в 2005 році уклала з «ПриватБанком» договір, згідно якого отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення в лютому 2009 року. Гроші витрачала на власні потреби, останній платіж по поверненню кредиту здійснила десь в 2006 році. Погашення заборгованості не здійснювала у зв»язку із скрутним матеріальним становищем, так як свою підприємницьку діяльність припинила у зв»язку з її збитковістю, перебуває на обліку як безробітня. В 2008 році їй один раз зателефонував представник «ПриватБанку», більше дій по поверненню суми заборгованості банк до цього часу не здійснював. Тому вважає, що строки позовної давності в даному випадку спливли і просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позову у зв»язку зі спливом строків позовної давності. Заслухавши відповідачку, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору № б/н від 01.12.2005 року відповідачка отримала від позивача кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 02.2009 року. Згідно п.6.5. Умов та правил надання банківських послуг відповідачка зобов"язана була погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування ним та комісію на умовах, передбачених даним Договором. Згідно положень ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до копії заяви [PERSON] погодила своїм підписом, що ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Факт отримання кредиту та використання кредитної картки відповідачем у справі не оспорюється та не спростовується ніякими доказами. Судом було встановлено, що [PERSON] умови укладеного з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2013р. становить 41775.30 грн., з них: заборгованість по кредиту - 9749.29 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 29560.52 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1965.49 грн., що підтверджується наданим позивачем відповідним розрахунком заборгованості. Відповідно до п. 9.12. Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання та якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між позивачем та відповідачкою був укладений 01.12.2005р. Термін дії кредитної картки встановлений до лютого 2009 року. Позивачем до суду був наданий розрахунок, з якого вбачається, що відповідачка перестала вносити платежі по погашенню кредиту ще в червні 2008 року, тому суд вважає, що позивачу було відомо про порушення відповідачкою своїх зобов'язань починаючи з вищевказаної дати. Відповідно до положень ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено в п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки із спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення та заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Як вбачається з матеріалів справи, позивач протягом всього часу не пред'являв вимог до відповідача, щодо погашення заборгованості, позов пред'явив лише 18.07.2013р. доказів про переривання чи зупинення перебігу позовної давності позивачем суду не надано, питання про збільшення позовної давності сторонами не вирішувалось. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed