Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

09.12.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, в якому вказав, що у 2003 році, сплативши обумовлену ціну, фактично купив у Білогірського РСТ частину приміщення заготівельного пункту, розташованого по вул. Леніна,38 в смт Ямпіль Білогірського району Хмельницької області, однак позбавлений можливості оформити всі правовстановлюючі документи на майно, оскільки при укладенні договору не було дотримано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договору. Зробити це в позасудовому порядку не виявляється можливим, оскільки на даний час будівля заготпункту на балансі відповідача не рахується, що свідчить про відсутність у продавця предмету договору. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав, уточнив та пояснив, що відповідач визнає, що фактично у 2013 році відчужив йому частину будівлі заготівельного пункту, розташованого по вул. Леніна,38 в смт Ямпіль Білогірського району Хмельницької області, проте при відчуженні документи не були оформлені належним чином, а на даний час відповідач бажає, проте немає можливості їх оформити. Спірним майном він користується на потязі більше десяти років, тому набув на нього право власності за набувальною давністю. Просив визнати за ним право власності на дану частину приміщення заготівельного пункту. Представник відповідача позов визнала, суду пояснила, що працює керівником Білогірського районного споживчого товариства на протязі останніх двох років і їй невідомо чому посадові особи товариства при відчуженні позивачу частини будівлі колишнього заготівельного пункту не оформили документи належним чином. Оформити на даний час правочин немає можливості, оскільки будівля знята з балансу більше 10 років назад. Крім того, змінилося законодавство. На даний час змінена процедура реалізації майна споживчої кооперації. Просила вимоги позивача задовольнити, визнати за ним право власності на вказане майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] відкрито та безперервно володіє нерухомим майном на протязі більше десяти років. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Білогірському районному споживчому товаристві на праві колективної власності належало 20/100 частини будівлі заготівельного пункту, розташованого по вул. Леніна,38 в смт Ямпіль Білогірського району Хмельницької області на підставі свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ямпільської селищної ради Білогірського району Хмельницької області №50 від 22.11.2001 року, що підтверджується технічним паспортом на приміщення, інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №14440653 виданою 11.12.2013 року реєстраційною службою Білогірського районного управління юстиції Хмельницької області. Постановою №334 правління Хмельницької облспожиспілки від 06.09.2001 року правлінню РайСТ дозволено продати частину заготівельного пункту в смт Ямпіль, оціночною вартістю 3218,00 грн., визначеною відповідно до Звіту «Про експертну оцінку частини будівлі заготпункту площею 24.6 кв.м. Білогірського РСТ в смт. Ямпіль». [PERSON] придбав частину будівлі заготпункту сплативши обумовлену ціну в касу товариства, що підтверджується накладною № 18 від 10 листопада 2003 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 листопада 2003 року (а.с.6). Державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Хмельницькій області [PERSON] відмовлено позивачу у посвідченні договору купівлі-продажу частини будівлі з підстав відсутності у продавця на дату звернення до нотаріуса предмету договору купівлі-продажу, що підтверджується повідомленням нотаріуса №156-01-09 від 13.12.2013 року (а.с. 20). та довідкою правління Білогірського районного споживчого товариства Хмельницької області № 179 від 03.12.2013 року, згідно якої частина будівлі (20%) заготівельного пункту, розташованого по вул. Леніна,38 в смт. Ямпіль Білогірського району Хмельницької області, на балансі товариства не рахується і списана з балансу згідно постанови правління Хмельницької облспоживспілки №334 від 06.09.2001 року (а.с.а.с.19,20). Поясненнями сторін та матеріалами справи встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу 20/100 частини будівлі заготівельного пункту, розташованого по вул. Леніна,38 в смт Ямпіль Білогірського району Хмельницької області. Сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, відбулося його часткове виконання: продавець одержав плату за майно, покупцеві майно передано в натурі, проте договір нотаріально не посвідчений і посвідчити договір на даний час неможливо. Згідно ч.1 ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі майна. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.220 цього ж Кодексу у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Цивільним кодексом України 2003 року до цивільного законодавства введено новий інститут набуття права власності за давністю володіння, частиною 1 ст. 344 якого встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 цієї статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. В супереч правам власника відповідач не може розпорядитися майном, а позивач, маючи право на набуття права власності на майно не може скористатися своїм правом. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 01.11.1996, № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" вказано, що з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Враховуючи, що у позасудовому порядку сторони не можуть реалізувати конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю суд вважає за можливе розглянути даний позов та задовольнити вимоги сторін. При вирішенні спору суд також враховує позицію відповідача, представник якого просить задовольнити вимоги позивача та визнати за ним право власності на нерухоме майно. У частині 4 ст.174 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову. Суд також визнає, що правовідносини, що виникли між сторонами законодавством чітко не врегульовані, тому вирішуючи спір по суті вважає за необхідне застосувати ст.8 ЦК України (аналогія), якою передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше десяти років, тому суд вважає, що він набув права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння. На підставі наведеного,

Outcome: approved