Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 2800 гривень, а також судового збору у сумі 229,40 грн. Позов мотивує тим, що в лютому 2013 року [PERSON] позичила у позивача, [PERSON], згідно розписки 2800 грн., які зобовязалася повернути до 27.08.2013 року. Відповідачка не повернула кошти. На неодноразові нагадування про повернення позичених коштів в добровільному порядку вона почала уникати зустрічі, не відповідати на дзвінки, тобто почала ухилятися від сплати коштів. Просить задоволити позов повністю, стягнувши суму боргу в сумі 2800 грн. та стягнути судовий збір. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та проси їх задоволити . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала та просила його задоволити. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з представленої суду розписки відповідачка [PERSON] 25.08. 2008 року позичила у позивача [PERSON] 2800 грн. терміном до 27.08.2013 року без сплати процентів. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Проте, відповідач не виконав взятих на себе зобов»язань згідно укладеної розписки. За ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, виходячи з положень вимог ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень. Верховний Суд України в постанові Судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 висловив свою правову позицію, відповідно до якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В силу ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з аналізу нормативно-правових актів суд приходить до висновку про те, що з позов слід задоволити, оскільки відповідачка визнала позов та просила його задоволити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] судові витрати в сумі 229 гривень 40 копійок.

Outcome: approved