Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона являється власником 2/6 частин будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.06.2005 року та від 20.06.2008 року відповідно. Стверджує, що окрім неї спільними власниками по 1/6 частині спірного будинковолодіння є її (позивачки [PERSON]) дочка [PERSON] та [PERSON] На 2/6 частини вищевказаного будинковолодіння право власності не оформлено. Такий являється колгоспним двором, головою якого була її (позивачки [PERSON]) бабця - [PERSON]. Після 1990 року в даному будинку проживали: [PERSON], її батько, дружина батька [PERSON] ([PERSON]), вона (позивачка) та [PERSON] її дочка. Таким чином кожен із них мав право на ? частину будинковолодіння в [ADDRESS]. Покликається на те, що в даному будинковолодінні до 1989 року проживала також її бабця [PERSON]. Така була членом колгоспного двору, однак спадщина після смерті останньої не відкрилась виходячи з діючого на момент смерті ЦК України 1963 року. Зазначає, що після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] відкрилась спадщина на його частку в спадковому майні. При зверненні її (позивачки [PERSON]) до нотаріальної контори для оформлення зазначеної частки, її повідомили, що бабця [PERSON] склала заповіт в 1977 році, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] Даний заповіт був врахований при оформленні нею (позивачкою) права власності на частку у вищевказаному будинковолодінні, а також з врахуванням того, що останні ([PERSON] та [PERSON].) претендують на 2/6 частини спірного будинковолодіння. Однак такі спадщину не прийняли, оскільки після 01.07.1990 року не проживали в даному будинковолодінні, а тому не можуть претендувати на частку у майні такого. Вказує, що відповідно до ст.563 ЦПК (в редакції 1963 року) спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспного двору у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30.06.1990 року, спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Стверджує, що виходячи із зазначеної норми фактичними власниками вказаного будинковолодіння були: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки такі на момент зміни законодавства щодо правового статусу колгоспного двору, тобто після 01.07.1990 року, а саме станом на квітень місяць 1992 року були там зареєстровані. На вказаних осіб і оформлено право власності, однак тільки по 1/6 частині будинковолодіння, хоча фактично вони повинні були бути власниками по 1/4 частині спірного будинковолодіння. Також зазначає, що після смерті батька [PERSON] в даному будинковолодінні проживали: вона (позивачка), мати такої - [PERSON], а також її (позивачки) дочка [PERSON] Вона (позивачка [PERSON]) фактично прийняла частку (1/6 частину спірного будинковолодіння) у спадщині після смерті батька. На решту спадкового майна, а саме 2/6 частини спірного будинковолодіння належним чином не оформлено право власності. Вказує, що згідно з чинною на час виникнення даних правовідносин ст.126 ЦК України в редакції 1963 року, працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Таким чином вона (позивачка [PERSON]) разом із своєю донькою, матір'ю та батьком стали власниками спірного будинковолодіння. Покликається на те, що враховуючи вищенаведені обставини, решта 2/6 частини будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] належить в рівних частках: їй (позивачці), матері позивачки [PERSON] та її (позивачки) доньці [PERSON], проте дві останні відмовляються в її користь від оформлення права власності та не претендують на 2/6 частини спірного будинковолодіння. З огляду на наведене просила суд ухвалити рішення яким визнати за нею право власності на 2/6 частини будинковолодління, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] 26.04.2012 року звернулась до суду із позовом до Раденицької сільської ради Мостиського району Львівської області про визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 14.12.1989 р. Покликається на те, що господарство колгоспного двору у [ADDRESS] станом на 1986-1990 р.р. являло собою два колгоспні двори (кожен по 1/2 частині домоволодіння), головами яких були: №383 - мати позивачки [PERSON], №384 - брат позивачки [PERSON] Вказує на те, що [INFO] померла її (позивачки [PERSON].) мати - голова колгоспного двору №383. Оскільки така була останнім членом колгоспного двору, то після смерті останньої відкрилась спадщина на 1/2 частину спірного будинковолодіння. Стверджує, що за свого життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого 1/2 частину спірного будинковолодіння заповіла їй (позивачці [PERSON].) та [PERSON], брату позивачки. Останній в свою чергу від частки у спадщині відмовився в її користь. Іншу частину будинковолодіння заповіла [PERSON] Зазначає, що у встановлений законом строк вона (позивачка [PERSON].) не звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак з моменту її відкриття здійснює догляд за даним майном (спірним будинковолодінням) та вважає, що вступила в управління цим майном. Отримати в позасудовому порядку свідоцтво про право власності на спадкове майно вона позбавлена можливості, оскільки на таке відсутні правовстановлюючі документи. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилалась на обставини зазначені в позовній заяві та зазначила, що вона являється власником 2/6 частин будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Дане будинковолодіння являється колгоспним двором. Стверджує, що окрім неї власниками по 1/6 частині такого є її дочка [PERSON] та мати [PERSON] На інші 2/6 частини вищевказаного будинковолодіння право власності не оформлено. На момент припинення колгоспного двору в даному будинковолодінні проживали та були зареєстровані: вона (позивачка), її батьки ([PERSON], [PERSON]) та [PERSON], її дочка. Тобто кожному з них належало по ? частині спірного будинковолодіння. В подальшому, після смерті батька [PERSON] та у зв'язку з відмовою та не претендуванням її матері та дочки на частки у спадщині, саме у неї виникло право претендувати на вказані частки. Зазначає, що позивачка [PERSON] постійно проживала у м.Львові та не брала участі ані працею, ані коштами у веденні спільного господарства, не вчинила жодних дій, що свідчать про прийняття нею спадщини, а тому втратила право на частку в колгоспному дворі. Її, [PERSON], покійний батько [PERSON] сам платив податок за землю, всі комунальні послуги були з 1987 року зареєстровані саме на нього. Третя особа [PERSON], 1947 р.н., постійно проживає в м.Івано-Франківську, а тому і не може претендувати на дане майно. Просила визнати за нею право власності на 2/6 частини спірного будинковолодіння та відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання за такою права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодління в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та заперечив позов [PERSON] (правонаступником якої є [PERSON]), вказавши, що всупереч посилань позивачки [PERSON] станом на 15.04.1991 року господарство колгоспного двору у [ADDRESS] в погосподарських книгах значилось під №366 та головою двору був покійний батько позиваки [PERSON] Будь-яких документів щодо оформлення права на частку в колгоспному дворі у позивачки [PERSON] не було, оскільки така не проживала на момент смерті матері в с.Хатки, а також не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Посилання такої ([PERSON].), що остання сезонно приїжджала обробляти земельну ділянку не свідчить про прийняття спадщини. Також вказує на те, що [PERSON] посилається на заповіт від 1977 року, згідно якого остання розпорядилась цілим будинком, будучи членом колгоспного двору і маючи тільки свою частку на рівні з іншими членами колгоспного двору. Зазначив, що батько [PERSON] - [PERSON] не заперечував проти того, щоб [PERSON], його сестра приїжджала до батьківської хати і тимчасово там проживала. Також вказав, що з погосподарських книг за 1990-1995 роки, колгоспний двір, головою якого був [PERSON], складався з житлового будинку в [ADDRESS], а отже даний колгоспний двір в цілому належав його членам, які станом на 15.04.1991 року були там прописані, зокрема: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Покликався на ту обставину, що позивачка [PERSON] пропустила строк звернення до суду за витребуванням частки спірного будинковолодіння як майна колишнього колгоспного двору. Ствердив, що після смерті [PERSON] - батька позивачки [PERSON], така фактично вступила у володіння майном в цілому, однак таке не оформила належним чином. Просив позов задоволити та визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частини будинковолодління, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивачка [PERSON], яка ще за життя була допитана на попередніх судових засіданнях, підтримала вимоги позовної заяви та суду пояснила, що господарство колгоспного двору у [ADDRESS] станом на 1986-1990 р.р. являло собою два колгоспні двори, головами яких були: №383 - мати позивачки [PERSON], №384 - брат позивачки [PERSON], а коли саме відбувся поділ вона не пригадує. [INFO] померла її (позивачки [PERSON].) мати [PERSON], - голова колгоспного двору №383, яка за свого життя склала заповіт, згідно якого 1/2 частину спірного будинковолодіння заповіла їй (позивачці [PERSON].) та [PERSON], брату позивачки, котрий від частки у спадщині відмовився в її користь, а іншу частину будинковолодіння заповіла [PERSON] Зазначила, що вона вибула з даного господарства в 1953 році у м.Львів, де і проживала та працювала 35 років на автозаводі. За життя матері таку постійно відвідувала, приїжджавши на вихідні дні. Після смерті матері [PERSON], [INFO], позивачка продовжувала на вихідні дні приїжджати до даного господарства, а саме до кімнати, де проживала остання. В основному приїжджала у весняно-осінній період під час проведення сільськогосподарських робіт. Протягом перших пів року після смерті матері вона не зверталась в нотаріальну контору із відповідними заявами про прийняття спадщини, оскільки про такий порядок їй не було відомо. Просила суд визнати за нею право власності лише на одну кімнату у вказаному будинковолодіння, однак згодом уточнила позовні вимоги та просить визнати право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 14.12.1989 р. Правонаступник позивачки [PERSON], яка померла 30.10.2012 року, її син [PERSON] та представник адвокат [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, а позов [PERSON] заперечили. Покликались на те, що господарство колгоспного двору у [ADDRESS] станом на 1986-1990 р.р. являло собою два колгоспні двори (кожен по 1/2 частині домоволодіння), головами яких були: №383 - позивачка [PERSON], №384 - брат позивачки [PERSON] У 1977 році був складений [PERSON] заповіт, згідно якого така 1/2 частину спірного будинковолодіння заповіла доньці позивачці [PERSON] і брату [PERSON], який від своєї частки відмовився в користь [PERSON] Іншу частину будинковолодіння заповіла [PERSON] Вказують, що [PERSON] (позивачка) була зареєстрована у м.Львові і там проживала, однак постійно приїжджала до своєї матері [PERSON], яка померла у 1989 році, допомагала такій по господарству, доглядала за кімнатою, обробляла земельну ділянку. Окрім цього зазначили, що мати позивачки [PERSON] - [PERSON] проживала в одній кімнаті будинку та вела невелике підсобне господарство. Після смерті матері позивачка [PERSON] продовжувала приїжджати до господарства, обробляла земельну ділянку, а тому вважають, що така прийняла спадщину та за правонаступником [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] Львівської області. Відповідач, представник Раденицької сільської ради Мостиського району Львівської області сільський голова [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав, а позов [PERSON] заперечив. Пояснив, що господарство колгоспного двору у [ADDRESS] являло собою спочатку один колгоспний двір, згодом в погосподарській книзі було записано два колгоспні двори під №383 та під №384, однак жодних документів про його розподіл в сільській раді немає. Головою колгоспного двору з №383 була [PERSON], а № 384 - [PERSON] Станом на 01.04.1991 року за вищевказаною адресою значився один колгоспний двір під №366, в якому проживала сім'я [PERSON], де окрім нього були зареєстровані та проживали також його дружина [PERSON] (по батькові [PERSON]), дочка [PERSON], а також внучка [PERSON] Вказує, що позивачка [PERSON] весною та осінню на вихідних приїжджала до батьківської хати до досягнення нею пенсійного віку разом із сином [PERSON] Окрім цього зазначив, що мати позивачки [PERSON] - [PERSON], 1909 р.н., в 1977 році склала заповіт, згідно якого 1/2 частину спірного будинковолодіння заповіла їй (позивачці [PERSON].) та брату [PERSON], а іншу частину будинковолодіння (1/2 частину) заповіла [PERSON], які таким не скористалися. Зазначив, що вказане будинковолодіння на час складання заповіту повністю не належало спадкодавцеві [PERSON], так як було господарством колгоспного двору. Треті особи по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що [PERSON] була зареєстрована та проживала у м.Львові де і знаходилась значний період свого життя. У с.Хатки Мостиського району, до батьківського будинку навідувалась лише інколи. Зазначили, що в зимовий період така ніколи не приїжджала, а лише була декілька разів у весняний та осінній період, комунальні послуги нею не оплачувались. Не заперечують щодо визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 2/6 частини будинковолодіння у [ADDRESS]. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] не підтримує та просить суд справу слухати у його відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] померла [INFO], однак в час смерті такої, зокрема ще з грудня 1988 року по 1991 рік, він перебував на службі в армії, а тому хто саме в цей час проживав у спірному будинку йому не відомо. Зазначив, що як до смерті [PERSON] так і після смерті такої, її дочка [PERSON] приїжджала разом із своїм сином [PERSON] до батьківської хати на незначний період часу, переважно весною та осінню, обробляли земельну ділянку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], її донька [PERSON] приїжджала до батьківської хати, обробляла земельну ділянку у весняний та літній період, проте в зимовий час поверталась у м.Львів. Також вказує на те, що покійна [PERSON] жила разом із сином [PERSON] в одному будинку, а саме в одній із кімнат. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, показання свідків та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права власності на 2/6 частини будинковолодіння слід задоволити, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] (правонаступника [PERSON]) про визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння - відмовити. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Як слідує з тлумачень Пленуму Верховного суду України, даних ним в п.6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року за №20 до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що предметом спору являється будинковолодіння [ADDRESS]. Вказане будинковолодіння станом на 15.04.1991 року, тобто на час введення в дію Закону України «Про власність», належало до майна суспільної групи господарства - колгоспний двір. Дані обставини стверджуються довідкою Раденицької сільської ради та погосподарськими книгами по с.Хатки сільської ради Мостиського району Львівської області. Як відомо із даних погосподарських книг станом на 15.04.1991 року головою господарства №366 був [PERSON], а членами такого саме [PERSON], його дружина, [PERSON] - дочка та [PERSON] - внучка. Відповідно до ст.123 ЦК України в редакції 1963 року, діючої на час виниклих правовідносин, розмір долі члена в майні колгоспного двору визнавався рівним. Згідно ст.120 ЦК в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Оскільки дане господарство відносилось до колгоспного двору, то станом на 15.04.1991р. всі зазначені члени даного господарства мали рівне право на долю в майні двору, в тому числі на рівну частку у власності будинковолодіння. Отже, саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], проживаючи однією сім'єю та спільно ведучи господарство двору мали право власності на майно цього двору, на день введення в дію Закону України «Про власність» свого права на частку в зазначеному майні не втратили, а отже стали співвласниками такого. На підставі рішення Раденицької сільської ради Мостиського району від 26.04.2005 року за №20 за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було оформлено право власності на спірне будинковолодіння [ADDRESS]. Дане рішення ніким не оспорювалось та чинне на даний час. Що стосується вимог [PERSON] як правонаступника [PERSON], то суд приходить до висновку про їх безпідставність з огляду на наступне. Так, із абзацу третього ст.6 згаданої Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року за №20 слідує, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, яка збереглася на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] померла у 1989 році, тобто ще до часу ліквідації колгоспного двору, а її дочка [PERSON] звернулась із позовними вимогами лише в квітні місяці 2012 року і до часу звернення до суду така ні не оспорювала рішення Раденицької сільської ради Мостиського району від 26.04.2005 року за №20, ні у будь-який інший спосіб не заявляла вимог про виділ частки із спірного будинковолодіння, а тому суд приходить до висновку, що нею пропущено строк позовної давності на витребування частки спірного будинковолодіння, як майна колишнього колгоспного двору. Суд не приймає до уваги і покликань [PERSON] та його представника, а також свідків [PERSON] і [PERSON] на регулярні приїзди [PERSON] до спірного будинку як на підтвердження факту прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], котра померла в 1989р., оскільки приїзди до будинку безпосередньо не свідчать про вступ в управління або володіння спадковим майном, а доказів про вчинення будь-яких інших дій [PERSON] щодо спадкового майна, які б свідчили про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері [PERSON], в порядку та строки, передбачені п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК в редакції 1963 року, суду не надано. Не надано суду і будь-яких доказів в підтвердження участі [PERSON] (матері [PERSON]) чи то її особистою працею чи коштами у веденні спільного господарства спірного двору. Із Інформаційної довідки із Спадкового реєстру №35721877 від 12.11.2013 року наданої Мостиською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], в нотаріальній конторі не заводилась. Щодо покликань [PERSON] та його представника адвоката [PERSON] на наявність заповіту [PERSON] від 1977 року, яким така розпорядилась спірним будинковолодінням в цілому, в тому числі заповіла 1/2 частину будинковолодіння [PERSON] і [PERSON], а іншу частину (1/2) будинковолодіння заповіла [PERSON], то суд також не приймає їх до уваги, оскільки з матеріалів справи (погосподарських книг по с.Хатки Раденицької сільської ради Мостиського району) відомо, що спірне будинковолодіння було колгоспним двором та таке належало всім членам в рівних частках, а тому в цілому не могло належати лише заповідачу [PERSON] Враховуючи, що спадкодавець не набув за життя право власності на будинковолодіння, то відповідно і спадкоємці також не набувають права власності у порядку спадкування. Відносно доводів про фактичне існування за вказаною адресою двох самостійних колгоспних дворів і про фактичне розділення будинку на дві рівні частини (1/2), то такі також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що у спірному господарстві був наявний лише один прилад обліку електроенергії та не було реального розподілу між сім'єю [PERSON] і його матір'ю [PERSON] щодо сплати окремих платежів, оброблення окремих земельних ділянок, тощо. А наявний в наданих суду копіях погосподарських книг запис про поділ будинку по ? зроблений поза відповідними графами, без відповідного зазначення дати внесення такого запису та без будь-яких відміток щодо розділення (не зазначено назви і виду документа, яким оформлений розподіл старого господарства, відсутні вказівки загальної та жилих площ утворених часток, тощо). З огляду на наведене, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно вищезазначеного Листа ВССУ від 16.05.2013 року погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, зокрема ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ч.3 ст.10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тобто право визначення предмета та підстав позову належить виключно позивачеві. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. Узагальнюючи встановлене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] як правноступника [PERSON], так як в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи, на які такий покликався в обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема не знайшли свого підтвердження ті обставини, що [PERSON] (мати [PERSON]) в порядку спадкування чи з інших підстав набула право на частку у спірному будинковолодінні, як майні колгоспного двору. Натомість, суд приходить до переконання про підставність позову [PERSON]. Так, судом встановлено, що саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], проживаючи однією сім'єю в колгоспному дворі мали право власності на майно цього двору, на день введення в дію Закону України «Про власність» свого права на частку в зазначеному майні не втратили, а отже стали співвласниками такого та підставно кожен оформили своє право власності на частку в спірному будинковолодінні. Що стосується 2/6 частин спірного будинковолодіння, на які відсутні правовстановлюючі документи, то з огляду на те, що з часу ліквідації колгоспних дворів ніхто не звертався з будь-якими вимогами про витребування таких часток, то такі, як вважає суд, в рівних частках перейшли і належали саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які своєю спільною працею та коштами брали участь у веденні господарства двору за [ADDRESS]. Так як [PERSON] та [PERSON] померли, а [PERSON] фактично прийняла спадщини, що відкрилися після їх смерті, в тому числі частки у спірному будинковолодінні, а [PERSON] не претендує на оспорювані 2/6 частини такого, то суд приходить до висновку, що право власності на зазначені 2/6 частки будинковолодіння [ADDRESS] слід визнати саме за позивачкою [PERSON] Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як відомо із змісту ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши такі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 2/6 частини будинковолодіння по [ADDRESS], а в задоволенні позовних вимог [PERSON] (правонаступник [PERSON]) про визнання права власності на 1/2 частини зазначеного будинковолодіння слід відмовити.

Outcome: approved