Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-12 00:00:00

Позивач в березні 2013 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 04.09.1972 року по 21.03.2006 року він працював на підприємствах ДП «Львіввугілля», шахтоуправління «Волинське», комбінату «Торезантрацит», з повним робочим днем під землею. У зв'язку з тривалою роботою в шкідливих умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим 04.05.2006 року міжрайонною МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 30 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання безтерміново. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 50 000 грн. та просить стягнути її на його користь з відповідача. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив що працював на шахтах з повним робочим днем під землею. Умови праці були важкими та шкідливими: пил, вологість шум, вібрації. Представник ДП «Львіввугілля» до суду не з'явився, подав до суду заперечення на позовну заяву в якій вказав, що позивач не надав доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, а також послався на те, що в даному випадку належним відповідачем щодо стягнення моральної шкоди завданої трудовим каліцтвом є Торезьке управління по ліквідації шахт, а не ДП «Львіввугілля». Представник третьої особи «Львівсько-Волинського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону» проти позову заперечив, вважає, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральних страждань, так як висновок міжрайонної МСЕК є лише доказом втрати працездатності. Представник третьої особи ДП «Донвуглереструктуризація» ВСП Шахтарська дирекція з виконання проектів ліквідації шахт до суду не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, вказав, що ДП «Донвуглереструктуризація», яке є правонаступником ДК «Укрвуглереструктуризацуія», та на баланс якого було прийнято основні засоби шахти «Червона Зірка», що підлягають ліквідації, не має відношення до шкоди, яка була заподіяна здоров'ю позивача, а тому немає підстав для залучення даного підприємства як третьої особи. Інші сторони про причини неявки не повідомили. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 05.09.1972 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 13.04.2006 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 28 років 3 місяці. 04.05.2006 року міжрайонною МСЕК позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності та 30 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання безтерміново. А 16.10.2008 року МСЕК йому було встановлено 55 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання безтерміново: 30 % - бронхіт, 25 % - внаслідок травми від 18.08.1977 року, що стверджується відповідними довідками МСЕК. З акту розслідування нещасного випадку, що стався 18.08.1977 року, від 21.10.2007 року вбачається, що при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок якого було пошкоджено внутрішній меніск і передньої хрестовидної зв'язки лівого колінного суголобу. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved