Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-30 00:00:00

20 червня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, відповідно до заявлених позовних вимог просила: "Поновити [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 23 травня 2013 року. Стягнути з Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку починаючи з 23 травня 2013 року", що є предметом позову. 30 липня 2013 року позивач [PERSON] в судовому засіданні подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач просила: "Поновити [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 23 травня 2013 року. Стягнути з Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 23 травня 2013 року у сумі 14627,54 грн." (а.с.131-133) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, які залучено до матеріалів справи (а.с.118-122) , пояснила, що з 31 січня 2002 року позивач працювала в Національному Києво-Печерському Історико-культурному заповіднику на посадах юриста, начальника та заступника начальника юридичного відділу. 18 липня 2012 року позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2012 року позивача було поновлено на посаді заступника начальника юридичного віллу, про що видано наказ по підприємству за №514-0 від 19 грудня 2012 року. Однак, 23 травня 2013 року позивача звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника на підстав п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не була дотримана процедура звільнення, а саме: у визначений законодавством двомісячний строк позивача належним чином не було попереджено про наступне звільнення, не було запропоновано вакантних посад, які були на підприємстві, в тому числі посади начальника юридичного відділу, яка була вакантною на час звільнення позивача; при скороченні посади не враховано обставини, які дають позивачу переважне право залишитись на роботі, а саме: відсутність за цей час будь-яких дисциплінарних стягнень, тривалий час роботи на підприємстві, також не враховано, що позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з позивачем та перебувають на її повному утриманні, оскільки шлюб між батьками дітей розірвано, батько не бере участі у вихованні дітей, у зв'язку з чим позивач має статус одинокої матері, тому не може бути звільнення з підприємства, крім випадків повної ліквідації цього підприємства, як це передбачено ст.184 Кодексу законів про працю України, тому у сукупності всіх наявних порушень, які допущені відповідачем при її звільненні, позивач просить поновити її на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 23 травня 2013 року та стягнути з Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 23 травня 2013 року по день винесення судового рішення в сумі 14627,54 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Представник відповідача Мацяка С.П. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов та додаткових письмових запереченнях, які залучено до матеріалів справи (а.с.43-49, 57-59), додатково зазначив, що вимоги позивача про поновлення на роботі є не обґрунтованими, оскільки процедура звільнення працівника відбулась з дотриманням норм чинного трудового законодавства, а враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Третя особа - генеральний директор Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника Михайлина Л.П. в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підвереджується зворотним поштовим повідомленням про отримання особисто третьою особою викликів до суду, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Національний Києво-Печерський Історико-культурний заповідник є науково-дослідним та культурно-освітнім закладом створеним Постановою ВУЦВКК та РНК УРСР від 20 вересня 1926 року "Про визнання колишньої Києво-Печерської Лаври за історико-культурний державний заповідник і про перетворення її на Всеукраїнський Музейний городок" на базі комплексу пам'яток культурної спадщини Києво-Печерської Лаври з метою вивчення, зберігання та забезпечення раціонального використання цього комплексу, залучення громадян до культурної спадщини України і формування національної свідомості Українського народу. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №83 цілісний майновий комплекс Заповідника передано до сфери управління Міністерства культури України. Заповідник є об'єктом державної власності, перебуває у сфері управління Міністерства культури України. (п. 1.1, 1.5 Статуту Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповіднику). (а.с.62-64) Судом встановлено, що 08 листопада 2004 року [PERSON] була прийнята на посаду завідуючого відділом з питань укладення угод з усіх напрямків діяльності та контролю за їх виконанням Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповіднику. З 01 жовтня 2010 року [PERSON] переведена на посаду заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповіднику. З 18 липня 2012 року [PERSON] звільнена із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п.3 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2012 року позов [PERSON] до Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, треті особи: [PERSON], Михайлина Любомир Павлович про скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним звільнення [PERSON], скасувавши наказ №238-0 від 18 липня 2012 року "Про звільнення з посади [PERSON]". Поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника. (а.с.6-8) На підставі наказу Генерального директора Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника Михайлина Л.П. від 19 грудня 2012 року за №514-0 "Про скасування наказів Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника від 18.07.2012 №238-0", скасовано наказ Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника від 18 липня 2012 року №238-0 "Про звільнення з посади [PERSON]". Поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 18 липня 2012 року. (а.с.9) Статтею 141 Кодексу законів про працю України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у частині третій статті 64 Господарського кодексу України. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Як убачається з матеріалів справи, 17 грудня 2012 року Міністерством культури України видано наказ №1533 "Про затвердження штатного розпису Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 1 грудня 2012 року", відповідно до Порядку затвердження штатних розписів та змін до штатних розписів закладів, установ, організацій, що фінансуються з державного бюджету та відносяться до сфери управління Міністерства культури і туризму України, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 28.04.2007 року №250/0/17-07, наказу Міністерства культури і туризму України від 18.10.2005 року №745 "Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки" (із змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.10.2005 р. за №1285/11565, наказано затвердити штатний розпис Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника та ввести його в дію з 1 грудня 2012 року. (а.с.82) 18 грудня 2012 року генеральним директором Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника Михайлина Л.П. видано наказ №087 "Про введення в дію штатного розпису Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника", яким наказано ввести в дію штатний розпис Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника з 01 грудня 2012 року. (а.с.83-84) Як вбачається зі змісту штатного розпису Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, який введено в дію з 01 грудня 2012 року, та затверджений заступником міністра-керівником апарату Губиним О.О, до складу юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника входять: начальник відділу, провідний юрисконсульт, юрисконсульт І категорії, всього по відділу 3. (а.с.85-93) При звільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників. Відповідно до роз'яснень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, суду зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі. Згідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.1 ст. 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. В порядку ст. 492 Кодексу законів про працю України позивач [PERSON] попереджена про наступне звільнення з посади заступника начальника юридичного відділу, у зв'язку із скороченням штату (п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України), з пропозицією переведення на посаду юрисконсульта І категорії юридичного відділу, що підтверджується письмовим попередженням, яке особисто отримано позивачем 12 лютого 2013 року. (а.с.124) 12 лютого 2013 року складено Акт, який підписано начальником відділу з питань кадрової роботи [PERSON], фахівцями по роботі з персоналом І категорії по роботі з персоналом [PERSON] та [PERSON], про те, що [PERSON] забрала з кабінету Відділу з питань кадрової роботи 2 екземпляри письмового попередження без дати зі словами: "ознайомлюсь і принесу підписаний". До кінця дня [PERSON] у відділ не повернулась і не повідомила про свою згоду переведення на посаду юрисконсульта І категорії юридичного відділу або відмову. (а.с.100) Відповідно до вимог статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. 17 квітня 2013 року відбулося спільне засідання профспілкового комітету Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, відповідно до прийнятого на засіданні рішення, яке оформлено протоколом №5, надано згоду на звільнення заступника начальника юридичного відділу [PERSON] із займаної посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.101) В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпПпровадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А Кодексу законів про працю України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Як з'ясовано судом, на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2012 року [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника юридичного відділу з 18 липня 2012 року, про що видано наказ №514-0 від 19 грудня 2012 року, після поновлення на роботі з 19 грудня 2012 року по 23 грудня 2012 року [PERSON] перебувала у відпустці. З 14 січня 2013 року по 23 січня 2013 року, з 24 січня 2013 року по 06 лютого 2013 року, з 08 лютого 2013 року по 11 лютого 2013 року, з 19 лютого 2013 року по 04 березня 2013 року, з 05 березня 2013 року по 07 березня 2013 року, з 10 квітня 2013 року по 19 квітня 2013 року, з 22 квітня 2013 року по 30 квітня 2013 року, з 07 травня 2013 року по 08 травня 2013 року, з 13 травня 2013 року по 22 травня 2013 року, позивач знаходилась на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності та проведеними розрахунками бухгалтерії підприємства про їх оплату. (а.с.108, 109-117) 23 травня 2013 року генеральним директором Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника Михайлина Л.П. видано наказ №122-0 "Про звільнення [PERSON]", на підставі якого звільнено [PERSON], заступника начальника юридичного відділу із займаної посади 23 травня 2013 року у зв'язку зі зміною структури та скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Відділу бухгалтерського обліку виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 23 грудня 2012 року по 23 травня 2013 року за 10 календарних днів та відповідно до ст.44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. (а.с.10) З даним наказом позивач була ознайомлена в день звільнення, одночасно з позивачем проведено повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, в межах розгляду даної справи позивачем не оспорюється проведений підприємством відповідача розрахунок заробітної плати та обов'язкових платежів на день звільнення позивача. Як передбачено нормами трудового законодавства України , суд, при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, трудовим законодавством передбачений певний порядок вивільнення працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а саме: працівника необхідно попередити про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, запропонувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві та повідомити державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників (стаття 492КЗпП України). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведене відповідачем у відповідності до вимог законодавства про працю, а саме: позивача повідомлено про скорочення займаної ним посади за два місяці, запропоновано вакантні посади, які були вільними на час попередження позивача про звільнення, та залишались вакантними на час звільнення позивача; звільнення відбулось після двох місяців з дня отримання позивачем повідомлення; питання звільнення позивача погоджено з профспілковим органом, на час звільнення проведено повний розрахунок по заробітній платі (іншим обов'язковим платежам) та видано трудову книжку, тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При звільненні за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України. Згідно ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 3-х років, одиноких матерів при наявності дитини віком до 14-ти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Як з'ясовано судом, з 07 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видане Камянець-Подільським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 07 серпня 1999 року (актовий запис №419). (а.с.14) Під час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - син - [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. (а.с.15, 16) В свідоцтві про народження дітей батьками записано: [PERSON] та [PERSON]. На підставі рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.17) Поняття "одинока мати" визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 року № 9, згідно п. 9 якої одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. За цим визначенням для визнання "іншої жінки" одинокою необхідно дві ознаки: вона і виховує дитину, і сама її утримує. Відповідно до зазначеного, до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Зазначене визначення терміна "одинока мати" застосовується тільки для надання пільг і гарантій, встановлених трудовим законодавством щодо відпусток, як це передбачено у п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України "Про відпустки", тому визначення такого статусу не впливає на правовідносини, що виникли між сторонами даного спору. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав і виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, в розумінні положень ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, позивач [PERSON] не може вважатись одинокою матір'ю, оскільки сам факт проживання дітей разом з матір'ю після припинення шлюбу з батьком дітей, не є безумовною підставою для визнання за матір'ю дітей статусу одинока мати, оскільки батько дітей не позбавлений батьківських прав, також позивачем не надано доказів, які мали підтвердити той факт, що батько дітей самоусунувся від виховання дітей та не надає матеріальної допомоги на утримання двох неповнолітніх дітей. Зважаючи на викладене, посилання позивача [PERSON] на порушення з боку підприємства відповідача вимог частини 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України є не обґрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства, які регулюють відносини, що виникли між сторонами спору, інших підстав, які дають переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України, позивачем не доведено. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, оскільки позивача було звільнено з підстав, передбачених п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, обставини, які слугували підставою для його звільнення найшли своє підтвердження під час розгляду судової справи та підтверджуються зібраними по справі доказами. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваємої роботи. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника, третя особа генеральний директор Національного Києво-Печерського Історико-культурного заповідника Михайлина Любомир Павлович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, у зв'язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed