Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про встановлення ? частки житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та заборону Вишгородській районній державній нотаріальній конторі видавати [PERSON] свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на ? частку вказаного будинку та встановлення розміру спадщини кожного спадкоємця - по 1/3 від спадкового майна. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що після смерті їх батька відкрилась спадщина, яка складається, у тому числі, з ? частини будинку [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги є позивачі (діти спадкодавця) та відповідачка (друга дружина), яка протягом 5 років не проживала зі спадкодавцем та не вела з ним спільного господарства. Сторони звернулись до нотаріальної контори з заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину, однак між ними виник спір щодо оформлення спадкових прав на ? частину вищевказаного будинку. Позивачі вважають, що їх частки у спадщині після смерті батька та частка відповідачки є рівними, - відповідачка не має права на отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на ? частку житлового будинку, оскільки даний будинок був придбаний батьком позивачів спільно з їх матір'ю [PERSON] за час їх шлюбу. У процесі розгляду справи позовні вимоги було збільшено: до вищеперелічених вимог додано вимогу про встановлення ? частки спірного будинку такою, що не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Третя особа [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила встановити, що ? частина зазначеного вище житлового будинку належить на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON]; визнати за нею право на отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на ? частку житлового будинку; заборонити Вишгородській районній державній нотаріальній конторі видавати [PERSON] свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на ? частку житлового будинку. Вказані вимоги третя особа мотивувала тим, що за час шлюбу зі спадкодавцем вони придбали ? частину спірного житлового будинку, зважаючи на що це майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину придбаного у шлюбі з [PERSON] будинку. Після смерті спадкодавця з'ясувалось, що на цю ? частину будинку було видано два правовстановлюючі документи договір купівлі-продажу від 15.04.1989р. та свідоцтво про право власності від 24.11.1997р. [PERSON], звернулась до державної нотаріальної контори з заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що ? частка житлового будинку є їх з [PERSON] спільним майном подружжя, таким чином намагається незаконно отримати частку будинку [PERSON] У судовому засіданні представник позивачів та представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, - [PERSON] позови підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] проти позовів заперечувала. Представники Демидівської сільської ради та Вишгородської районної державної нотаріальної контори до суду не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу у їх відсутності (лист №186/01-16 від 07.12.2013р.; лист №444 від 09.08.2013р.). Вислухавши пояснення представників позивачів, відповідача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. З 28.08.1976р. по 24.09.1991р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народились дві доньки: [PERSON] та [PERSON] - позивачі по справі. 15.04.1989р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку, згідно умов якого останній продав, а [PERSON] купив належну на праві особистої власності продавцю ? частину житлового будинку, що знаходиться в с. Демидів Вишгородського району Київської області на присадибній ділянці радгоспу ім. Васильєва. Вказаний договір у відповідності до ст.227 ЦК УРСР зареєстровано у виконавчому комітеті Демидівської сільської ради народних депутатів в реєстрі за №116. Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За частиною 2 цієї ж статті передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Разом з тим, згідно ч.1 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Як визначено ч.2 ст.227 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення вказаних правовідносин) договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. 30.09.1992р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] 24.11.1997р. [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку в [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно, між іншого, - ? частина житлового будинку в [ADDRESS]. 10.01.2006р. до Вишгородської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулись позивачки та третя особа [PERSON] Відповідачка [PERSON] з такою заявою до нотаріальної контори звернулась 27.02.2006р. Згідно листа №680 від 23.06.2006р. стосовно житлового будинку [ADDRESS]: первинна реєстрація права власності по ? частині проведено за [PERSON] та [PERSON]; 11.10.1994р. проведена реєстрація права власності на ? частину будинку за [PERSON] (згідно свідоцтва про право на спадщину); 24.11.1997р. проведено реєстрацію права власності на ? частину будинку за [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 29.10.1997р. На підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1997р., виданого на підставі рішення Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 29.10.1997р. №125, здійснено також запис у будинковій книзі щодо підтвердження права особистої власності за [PERSON] на ? частину вказаного будинку. Рішенням реєстратора Вишгородського БТІ від 12.06.2009р. було відмовлено у реєстрації права власності у зв'язку з тим, що у Вишгородському БТІ вже зареєстровано право власності на житловий будинок, - ? частина за [PERSON], ? частина - за іншим співвласником. Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969р. (зі змінами та доповненнями), який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 2 статті 29 КпШС України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. [PERSON] ні за час шлюбу, ні після його розірвання і до смерті спадкодавця не ставила питання про проведення поділу спільного майна подружжя, зокрема, спірного майна у цьому позові. Суд доходить висновку про те, що [PERSON] не було набуто право власності на ? частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1989р., оскільки цей договір, будучи зареєстрованим у виконавчому комітеті сільської ради народних депутатів у відповідному реєстрі, не був посвідчений нотаріально. Разом з тим, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 24.11.1997р. на підставі рішення виконавчого комітету Демидівської сільської ради №125 від 29.10.1997р. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 16.11.2011р. було відмовлено у позові [PERSON] до Демидівської сільської ради, треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності з підстав пропуску позовної давності. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.09.2009р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про розподіл спадкового майна в натурі у зв'язку з тим, що між сторонами не вирішено питання про визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно та не визначені частки у спадщині. Рішення набрало чинності. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Представник відповідача у судовому засіданні просила застосувати позовну давність при постановленні рішення у справі, проти чого представник третьої особи заперечував і просив визнати позов третьої особи таким, що поданий з дотриманням строків позовної давності, а у випадку якщо суд вважатиме строк позовної давності пропущеним, визнати причини його пропуску поважними та поновити цей строку. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно ч.3 ст.29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Суд вважає пропущеним строку позовної давності третьою особою, і, ознайомившись з клопотанням представника третьої особи, не вбачає обґрунтованих підстав для його поновлення. Крім того, вимога про заборону нотаріальній конторі вчиняти певні дії також задоволенню не підлягає, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом як заборона державній нотаріальній конторі вчиняти певні дії не передбачено ст.16 ЦК України.

Outcome: dismissed