Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-28 00:00:00

05 серпня 2013 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаною позовною заявою та просила суд визнати договір купівлі-продажу від 25.05.1999 року №0023-Н. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що 25.05.1999 року між сторонами, на біржі «Номінал» було укладено вказаний договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач купила, а відповідачі продали квартиру [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що на той час діяло законодавство, яке не вимагало нотаріального посвідчення вказаного договору - він не був нотаріально посвідченим та на сьогоднішній день вважається таким, форма укладення якого не дотримана. Позивач посилається на те, що сторони договору виконали всі умови договору, відповідачі ніяких претензій по договору не мали, на теперішній час вони виїхав на інше місце проживання, яке саме - позивачу не відомо. За таких обставин позивач просила позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 25.05.1999 року на біржі «Номінал» між сторонами, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №0023-Н, відповідно до умов якого позивач купила, а відповідачі продали квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір було зареєстровано товарною біржею за реєстровим №0023-Н, та в подальшому - у Миколаївському міжміському БТІ за реєстровим номером 15977. На момент укладання договору був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна №0023-Н від 25.05.1999 року його сторонами виконані у повному обсязі. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №0023-Н від 25.05.1999 року дійсним є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судового збору за розгляд справи, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідача, разом з тим суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved