Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

В травні 2013 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до КП «ЕЛУ Автодоріг» в якому посилаючись на рішення апеляційного суду м. Миколаєва, яким змінено дату його звільнення з підприємства-відповідача, просить суд стягнути з КП «ЕЛУ Автодоріг» на його користь суму середнього заробітку за затримку повного розрахунку з ним, як робітником, в розмірі 30441,30 грн. Відповідач звернувся до суду з письмовими запереченнями у яких посилаючись на відсутність вини відповідача в затримці повного розрахунку з позивачем просив суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, вказував на те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області дату звільнення позивача змінено, а відповідача зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за період з 14.12.2011 року по 20.12.2011 року, та оскільки відповідачем таку заробітну плату виплачено лише 27.12.2012 року, позивач вважає що мала місце затримка повного розрахунку в період з 20.12.2011 року по 27.12.2012 року та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за вказаний період. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вказував на відсутність вини відповідача в затримці у розрахунку, зауважував про те, що на час розрахунку з позивачем 14.12.2011 року останній жодних претензій до підприємства щодо розміру розрахунку не заявляв, а обов'язок щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 14.12.2011 року по 20.12.2011 року виник у відповідача лише 25.12.2012 року на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області, та був виконаний відповідно до вимог діючого законодавства, а тому, на думку представника відповідача, підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] з 2008 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, безпосередньо на посаді електромеханіка 5 розряду ДМД, та наказом директора КП «ЕЛУ Автодоріг» №55/1 від 14 грудня 2011 року позивача було звільнено з підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Не погодившись із таким звільненням позивач звернувся за захистом свої трудових прав, та за результатами розгляду такого спору по суті 25.12.2012 року Апеляційним судом Миколаївської області було ухвалено рішення №22-ц-1490/3213/12 про зміну дати звільнення позивача з підприємства з 14.12.2011 року на 20.12.2011 року, та виплату в зв'язку з тим середнього заробітку за час вимушеного прогулу у вказаний період. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та обов'язок подання яких до суду покладено на них в силу ст. 60 ЦПК України. Так позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь суми середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при його звільненні з підприємства-відповідача, оскільки його було звільнено з підприємства 20.12.2011 року та повну виплату сум, що мають бути йому виплачені при такому звільненні, було здійснено лише 27.12.2012 року. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області по справі №22-ц-1490/3213/12 від 25 грудня 2012 року, що набуло законної сили одразу після його проголошення, дату звільнення позивача з підприємства змінено з 14.12.2011 року на 20.12.2011 року, що є підставою для внесення відповідного запису у трудову книжку, при цьому відповідно до положень ч.4 ст. 235 КЗпП України, затримка видачі трудової книжки (або внесення до неї відповідного запису) з вини власника або уповноваженого ним органу є підставою для стягнення на користь звільненої особи її середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Однак вище встановлені обставини вказують на те, що обов'язок відповідача з внесення запису про зміну дати звільнення позивача з підприємства КП «ЕЛУ Автодоріг» та виплати позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2011 року по 20.12.2011 року виник лише 25.12.2012 року, після ухвалення рішення судом Апеляційної інстанції. При цьому, 26.12.2012 року позивач звернувся до підприємства з вимогою про виконання рішення суду, та того ж дня спеціалістом по кадрам було внесено відповідний запис до трудової книжки позивача, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книги, після чого книжка була видана позивачу, та 27.12.2012 року підприємством було проведено виплату позивачу суми середнього заробітку, нарахованої відповідно до рішення Апеляційного суду Миколаївської області. Ці обставини були визнані сторонами у судовому засіданні та не спростовуються жодними іншими відомостями справи, а отже відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують, Згідно положень ст. 116,117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим вимоги про розрахунок. Правовими підставами застосування положень ст. 117 КЗпП України є встановлення існування одночасно 2-х фактів: по перше - порушення строків розрахунку при звільненні (положення ст. 116 КЗпП України), по друге - встановлення вини власника, та надаючи оцінку наданим суду доказам, суд доходить висновку про те, що факт пропущення відповідачем строку розрахунку не доведено належним чином: відповідно до обставин справи після звільнення позивача 14.12.2011 року з ним було проведено розрахунок по належним йому сумам станом на 14.12.2011 року, спору з приводу сум розрахунку між сторонами не було, а обов'язок відповідача щодо виплати середнього заробітку позивача за період з 14.12.2013 року по 20.12.2013 року виник лише 25.12.2012 року, та був ним виконаний належним чином, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України 27.12.2012 року. Між тим суд зазначає про те, що у судовому засіданні відповідач вказував, а позивач визнав, що при проведені розрахунку з відповідачем щодо виплати належних йому сум заробітної плати 14.12.2011 року та компенсації за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2011 року по 20.12.2012 року, що була виплачена 27.12.2012 року, спору щодо розміру таких сум між сторонами не виникало, при звільненні 14.12.2011 року позивачу було вручено його трудову книжку з відповідною відміткою про звільнення, та ознайомлено з наказом директора КП «ЕЛУ Автодоріг» №55/1 від 14 грудня 2011 року. За викладених обставин, відповідно до позовних вимог та наданих суду доказів, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог та їх безпідставність, оскільки встановлені у судовому засіданні дії відповідача щодо внесення запису у трудову книжку позивача про змінення дати звільнення та виплати належних позивачу при звільненні сум відповідають приписам діючого законодавства, а за такого підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні - відсутні.

Outcome: dismissed