Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Автогаражний кооператив «Донбас» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 19.08.1999 р. вона уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу має двох неповнолітніх дітей [INFO] та [INFO]. У лютому 2011 року шлюбні відносини між ними були припинені. 03.03.2011 року відповідач [PERSON] забрав все своє майно та пішов проживати до своєї матері. 05.07.2011 року шлюб було розірвано. У період шлюбу за спільні кошти ними було придбано майно: у грудні 2008 року вони купили за 90 000,00 гривень мікроавтобус «Газель» ГАЗ 3302 418 ЗНГ, державний номер [NUMBER], зареєстрований за відповідачем [PERSON]; 14.07.2010 року у [PERSON], яка проживає у [ADDRESS], ними за 95 000,00 гривень придбаний легковий автомобіль «Hyundai Getz», 2008 р.в., д/н [NUMBER]. Так, у липні 2010 року відповідач повідомив, що є можливість придбати недорого та у гарному стані автомобіль для потреб сім`ї, вільних грошей у них було всього 5000 гривень. Оскільки бізнес чоловіка йшов добре, вони вирішили позичити необхідну суму, яку упродовж року повернуть. Вона звернулась до своєї подруги [PERSON], яка мешкає у м. Алчевськ, з проханням позичити 90 000,00 гривень. 07.07.2010 року [PERSON] позичила необхідну суму, про що вона написала розписку. 14.07.2010 року вони передали 95000,00 гривень [PERSON] Оскільки на переоформлення автомобілю, приблизно 5000 гривень, у них грошей не було, вирішили, що [PERSON] передасть автомобіль за довіреністю, а коли з'являться гроші, вони переоформлять його на себе. У той же день [PERSON] видала довіреність на її ім'я та на ім'я чоловіка з правом користування автомобілем за межами України та строком на 10 років. Відповідач [PERSON] по довіреності від [PERSON] від 27.08.2010 року 06.12.2011 року зняв з обліку автомобіль «Hyundai Getz» у м. Торез та 07.12.2011 року зареєстрував його з державним номером [NUMBER] у м. Донецьку на ім'я [PERSON] Крім того, влітку 2001року вони придбали в автогаражном кооперативі «Донбас» гаражний бокс [NUMBER] на ім'я чоловіка, його вартість на теперішній час складає 5000 доларів США, тобто 40 000 гривень. 12.01.2011 року [PERSON] без її згоди передав вказаний гараж чоловіку його сестри, [PERSON], хоча продовжує ним коритуватись Крім того, підлягає розподілу й грошова сума, нажита сторонами в період спільного проживання у розмірі 67 000 гривень. У 2010 році за їх спільні кошти чоловік придбав в числі інших господарських товарів насоси для поливу, які були поставлені ним у м. Ростов-на-Дону Російської Федерації. Жителька м. Саратова РФ [PERSON] отримала від [PERSON] насоси та реалізувала їх за 238 000 російських рублів. Через банк вона перевела вказану суму на ім`я [PERSON], з яким [PERSON] знаходився у довірливих відносинах. [PERSON] отримав гроші та передав їх 02.04.2011 року особисто у руки [PERSON] у присутності [PERSON] Про це стало відомо її матері, [PERSON], яка займалась бізнесом з відповідачем. По курсу НБУ станом на 15.04.2011 року - 2,83 гривень за 10 російських рублів, сума складає 67 000,00 гривень. У зв'язку з чим позивачка звернулась з позовом та просила суд визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на легковий автомобіль «Hyundai Getz 3НГ», двигун [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] та гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас», який рахується за [PERSON]; розділити сумісно нажите майно, виділивши позивачці та визнавши за нею право власності на мікроавтобус «Газель» ГАЗ 3302 418 3НГ, державний номер [NUMBER] та гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас»; виділити відповідачу [PERSON] та визнати за ним право власності на легковий автомобіль «Hyundai Getz 3НГ», двигун [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER] та на грошову суму 238 000,00 російських рублів; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію у вигляді різниці між долею у спільній сумісній власності та фактично виділеним майном у розмірі 16 000,00 гривень; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1460,00 гривень. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримала у повному обсязі. Також зазначила, що гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас» вони купили у 2001 році та сплатили за нього 5000 доларів США. Чоловік не повідомляв її, які саме документи він оформлював на гараж. Про те, що гараж коштує 5000 доларів США, вона дізналась від чоловіка. Мікроавтобус «Газель» вони придбали за 90 000,00 гривен. Скільки він коштує в наступний час їй невідомо. Зазначила, що в неї з відповідачем [PERSON] була домовленість щодо розподілу належної їм «Газелі». Відповідач зобов`язався сплатити їй 3 500,00 доларів США в рахунок вартості автомобіля. На теперішній час 500 доларів США [PERSON] їй вже заплатив, про що є відповідна розписка. Однак на сьогоднішній день вона бажає отримати у власність «Газель» щоб заробляти на ній гроші на утримання дітей. Водійські права вона має. 14.07.2010 року за генеральним дорученням вони придбали автомобіль «Хюндай Гетц». Сім`ю [PERSON] вони не знали познайомились за допомогою мережі «Інтернет». Спілкувались із [PERSON]. Чоловік йому подзвонив та в цей же вечір вони домовились про угоду. Наступного дня вони поїхали до міста Торез, зустрілися біля нотаріуса. Були присутні [PERSON], [PERSON], вона та відповідач. Гроші вони мали при собі. Власником автомобіля була [PERSON], а спілкувались вони з її батьком. Вони написали розписку, що узяли автомобіль, а [PERSON] - що взяла гроші. Кошти у сумі 90 000,00 гривень на придбання автомобіля вони позичили у її знайомої [PERSON] під розписку на два роки. 07.07.2010 р. вона за грошима до подруги їздила сама. 5000 гривень вони сплатили з сімейного бюджету. Договір купівлі-продажу не оформлювали, однак розписка про передачу грошей знаходиться у відповідача. В наступний час відповідач користується двома автомобілями, які перебувають у спірному гаражі. Відповідач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у м. Донецьку з 2008 року. Він займався вантажними перевозками, купував товар у м. Харкові та возив його у Ростов-на-Дону. Гроші які є предметом спору він отримав від продажу насосів, які він купив у Харкові у грудні 2010 року та продав їх у Росії - у Ростові-на-Дону у березні 2011 року за 67 000,00 гривень, про це їй відомо зі слів її матері, яка займалась із ним підприємницькою діяльністю неофіційно. Гроші на придбання насосів узяті з обороту. За скільки він їх купив їй та який отримав прибуток від їх продажу - їй невідомо. Усі гроші, які вона отримувала, йшли до сімейного бюджету, який у місяць складав близько 10 000,00 гривень. Просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивачки за дорученням, [PERSON], позовні вимоги своєї довірительниці у судовому засіданні підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Просив суд визнати право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на легковий автомобіль «Hyundai Getz 3НГ», двигун [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] та гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас», який рахується за [PERSON]; розділити сумісно нажите майно, виділивши позивачці та визнавши за нею право власності на мікроавтобус «Газель» ГАЗ 3302 418 3НГ, державний номер [NUMBER] та гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас»; виділити відповідачу [PERSON] та визнати за ним право власності на легковий автомобіль «Hyundai Getz 3НГ», двигун [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER] та на грошову суму 238 000,00 російських рублів; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію у вигляді різниці між долею у спільній сумісній власності та фактично виділеним майном у розмірі 16 000,00 гривень; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1460,00 гривень. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково та надав суду заперечення на позовну заяву, згідно яких зазначив, що він не заперечує, що майно у вигляді автомобілю «Газель» ГАЗ 3302 418 ЗНГ, державний реєстраційний номер [NUMBER], є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки автомобіль дійсно був придбаний ним та позивачкою під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти. Втім він не погодився із запропонованим позивачкою порядком його поділу, оскільки у нього з позивачкою існує домовленість, що він поетапно сплачує за вказаний автомобіль грошову компенсацію у вигляді вартості ? частки та ним вже сплачено 500 доларів США. Тому просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково та стягнути з нього на її користь ? частки вартості автомобілю «Газель» з врахуванням вже сплаченої ним суми у розмірі 500 доларів США. В частині визнання спільною сумісною власністю автомобілю «Hyundai Getz 3НГ», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], позовні вимоги не визнав оскільки вказаний автомобіль не був придбаний ними під час шлюбу. Гроші на купівлю «Хюндаю» вони не позичали та автомобіль не купували. З Поповими в них дружні стосунки та автомобіль вони йому надали у користування без будь-якої компенсації. Він знає [PERSON] близько десяти років, підтримує тісні ділові стосунки. Оскільки вони хотіли його реалізувати, він запропонував їм допомогти в цьому. Крім того пояснив, що у нього з Поповими були гарні стосунки та він на підставі довіреності міг користуватися автомобілем під час пошуку покупця. Після цього він продав автомобіль [PERSON], з якою його пов`язують тільки ділові стосунки, за 10 000,00 доларів США. Його заробіток з продажу у грудні 2011 року склав 400 доларів США. 95 000,00 гривень він [PERSON] не передавав та ніякої розписки про отримання грошей не отримував. 27.08.2010 року [PERSON] було видано ще одне доручення та його ім`я, оскільки у технічному паспорті вказано не той колір, тому виникла необхідність у видачі нового доручення. Ані перше, ані друге доручення він їй не повертав. Довіреність від імені [PERSON] була видана з метою пошуку покупця даного автомобілю. З [PERSON] у нього була домовленість, що вони реалізують вказаній автомобіль не менш ніж за 10 000 доларів США, а те, що покупець платить «зверху», є його заробітком. Отже, на момент видачі довіреності ні у нього, ні у [PERSON] не було наміру укладати договір купівлі-продажу зазначеного автомобілю. Отримані гроші були передані [PERSON], яка відобразила їх у своїй податковій декларації. У зв,язку із чим просив відмовити в цій частині у задоволенні позовних вимог. Що стосується поділу гаражного боксу, то він не заперечує, що дійсно за життя із позивачкою придбав гараж у попереднього власника за 1000 тисячу доларів США в автогаражному кооперативі «Донбас» та вступив до кооперативу, однак вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя оскільки, гараж не приватизований, правовстановчих документів на нього немає, а тому він не може бути включений до складу нерухомого майна, що підлягає розподілу. Вважав, що оскільки право власності на гараж ні за ким із сторін не було зареєстроване, то право власності на це нерухоме майно у них не виникло. Також зазначив, що [PERSON] він його не продавав, а передав йому своє право бути членом гаражного кооперативу «Донбас» та користуватись цим гаражем безоплатно, оскільки не він ні позивачка вказаним гаражем не користувались. За таких підстав просив відмовити у визнанні гаражу спільною сумісною власністю. В частині поділу грошових коштів у розмірі 238 000 російських рублів, які на думку позивачки були нажиті ними у період шлюбу, відповідач позов не визнав, оскільки цих грошей як дохід він підприємницької діяльності не отримував. Крім того, у судовому засіданні відповідач пояснив, що у заняття бізнесом його втягнула мати позивачки [PERSON] у 2007 року. Він був оформлений як СПД, а вона працювала неофіційно в Росії. Він надавав послуги у торгівлі господарськими товарами, а саме купував товари в Україні та вивозив їх продавати до Росії. Реалізацією товару щомісячний обіг прибутку складав десь 10-12 тисяч гривень, які він повністю витрачав на родину. Ніяких грошей від [PERSON] або когось іншого він не отримував. Кошти на придбання насосів із сімейного бюджету він не брав. Просив відмовити в задоволенні цих вимог за їх безпідставністю. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], підтримала заперечення, надані відповідачем [PERSON], надала пояснення аналогічні викладеним у запереченнях на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Надала заяву, згідно якої зазначила, що спірний автомобіль «Хюндай Гетц» придбаний нею за 10 000 доларів США у грудні 2011 року на законних підставах із дотриманням усіх вимог закону. Тому визнавати його об`єктом спільної власності подружжя та передавати відповідачу [PERSON] немає законних підстав. У судове засідання, призначене на 15.11.2013 р. не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами не погодився у повному обсязі та зазначив, що гаражний бокс [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Донбас» у відповідача [PERSON] він не купував. Бокс йому передано у користування та він користується ним на законних підставах, оскільки є членом автогаражного кооперативу «Донбас». Туди він перевіз старі меблі, зберігає особисті речі. Представник третьої особи голова Автогаражного кооперативу «Донбасс», Івлев В А., надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що в наступний час [PERSON] добровільно виключений з членів кооперативу на підставі його заяви. Гаражний бокс [NUMBER] знаходиться в користування [PERSON], який сплачує членські внески. Чи отримував [PERSON] грошові кошти від [PERSON], йому невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] є її донькою, відповідач [PERSON] - колишній чоловік доньки. Разом вони мешкали до літа 2011 року. Зазначила, що після укладення шлюбу вона передала їм у власність автомобіль ВАЗ 2106, допомагала виховувати дітей. Після народження другої дитини донька з чоловіком мешкали у її квартирі. З 2007 року вона працювала разом із відповідачем, реалізовувала в Росії господарські товари. Офіційно вона не оформлювала свою підприємницьку діяльність, контейнер в якому вона здійснювала торгівлю товарами було оформлено на громадянина Росії. Разом із відповідачем вони працювали 50/50, однак офіційного оформлення ділових стосунків та домовленості щодо поділу прибутку не було. Потім відповідач став самостійно закупати товар. Перед розлученням купив партію горелок на Луганському заводі, близько 400-450 горелок по 150,00 гривень за штуку. Крім того, 26.01.2011 р. у м. Харків на «Барбашова» він придбав насоси на суму 33 500,00 гривень для того, щоб реалізувати їх [PERSON] з м. Саратов. Продав він їх на суму - 230 000 російських рублів, які 20.03.2011 р. [PERSON] переслала поштою [PERSON], довіреній особі відповідача, і той 02.04.2011 р. передав їх [PERSON] на ринку. Гроші відповідач забрав собі та прибутком з нею не поділився. При передачі грошей [PERSON] від [PERSON] вона присутня не була. Про це їй відомо з їх слів, оскільки при ній відповідач дзвонив [PERSON], і той повідомив, що гроші прийшли. Як він розпорядився цими грошима їй невідомо. Як було оформлено купівлю-продаж цих насосів, їй невідомо. Останню партію товару він придбав за особисті кошти. На той час вони припинили співробітництво. У 2008 році сторони придбали «Газель» за 80 000,00 гривень, в 2010 році - «Хюндай». «Хюндай» вони придбали за сімейні кошти, які позичили у подруги, що мешкає в м. Алчевську, у сумі 90 000, гривень на один рік. Про це їй відомо зі слів доньки. Автомобілем користувався відповідач, однак доручення було видано на обох. Купівля гаражного боксу та «Газелі» обговорювалась, про те, що автомобіль «Хюндай» придбали в борг, вона не знала до того, як сторони розлучилися. До наступного час борг донькою не повернуто. Гараж вони придбали за сімейні кошти, однак за скільки, не пам`ятає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивачка є його троюрідною сестрою, а з відповідачем він перебуває у дружніх стосунках. Зі сторонами підтримує нормальні відносини. Пояснив, що раніше підробляв у м. Ростові-на-Дону на ринку вантажником та займався торгівлею, був знайомий з відповідачем. На початку квітня 2011 року він перебував у м. Ростов-на-Дону, зайшов до [PERSON] привітатись. В цей час до нього зайшов [PERSON], його прізвище він не знає, та повідомив, що приніс гроші, які передала [PERSON] за якійсь насоси. Відповідач їх узяв, перерахував, та після цього він пішов. Хто ця [PERSON] та яку суму передав [PERSON], йому невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знає позивачку з 1996 року, перебувають у дружніх стосунках. Зазначила, що у 2010 році на два роки позивачка займала у неї гроші у сумі 90 000,00 гривень на купівлю автомобіля, про що ними складено розписку. Гроші вона позичила з власних збережень. У 2010 році вона працювала невропатологом 07.07.2010 року вона передала гроші позивачці, це був робочий день. За грошима позивачка приїздила сама на автомобілі, без чоловіка. Зі слів [PERSON] їй відомо, що чоловік знає, що вона позичала у неї гроші. З відповідачем вона не спілкувалась та їй невідомо, чи погоджувався він позичати у неї гроші. Гроші до наступного часу позивачкою не повернуті. Зі слів позивачки їй відомо, що автомобіль вони купили, однак на машині сторін вона не бачила. Свідок [PERSON], яка була допитана у порядку судового доручення Торезьким міським судом, пояснення якої були оголошені у сторонам у судовому засіданні, пояснила, що знайома з [PERSON] та [PERSON], при яких обставинах вони познайомились, вже не пам`ятає. Відповідач [PERSON] знайомий з її чоловіком по роботі. Зазначила, що автомобіль «Хюндай Гетц» перебував у її власності. Генеральну довіреність на обох [PERSON] вона дійсно видала на десять років, оскільки так склав нотаріус. Повторне доручення на автомобіль нею було видане через те, що у першому була зроблена якась помилка. Видана довіреність передбачала право володіння та розпорядження даним автомобілем, однак право власності на автомобіль [PERSON] вона не передавала. Метою видачі довіреності було вчинення [PERSON] від її імені продажу автомобілю. З цього приводу з відповідачем спілкувався її чоловік. Чим займався [PERSON] та як використовував автомобіль до продажу їй не відомо. У 2010 році гроші за автомобіль від [PERSON] вона не отримувала. Автомобіль було продано у 2011 році, кому, не пам`ятає, та гроші у сумі 10 000 доларів США за продаж автомобілю їй передав особисто [PERSON] Розписку про отримання коштів вона йому не писала. Видані довіреності [PERSON] їй не повертав. Суд, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, з таких підстав. Статтею 57 ЦПК України визначено, що обставини справи встановлюються на підставі доказів, обов`язок по наданню яких покладено на сторони (ст. 60 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 19 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Фащівською селищною радою Антрацитівського району Луганської області, актовий запис №10 (а.с. 6). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7,8). Шлюб з відповідачем було розірвано 15.07.2011 р. за рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 05.07.2011 р. (а. с. 9). Фактично шлюбні відносини між [PERSON] і [PERSON] та ведення спільного господарства припинені у лютому 2011 року, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Після розірвання шлюбу майно подружжя у добровільному порядку поділено не було. Стаття 69 ч.1 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Так, судом встановлено, що у грудні 2008 року, тобто, у період шлюбу, за спільні кошти сторонами було придбано майно: мікроавтобус «Газель» ГАЗ 3302 418 ЗНГ, державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON], про що не заперечувалось сторонами у справі. (а.с. 16) Позивачка [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що спірний автомобіль був придбаний за 90 000,00 грн. Але, нею не надано суду належних, переконливих доказів, підтверджуючих її посилання. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості транспортного засобу від 04.04.2012 р., наданого відповідачем [PERSON], ринкова вартість автомобіля марки «Газель» ГАЗ 3302 418ЗНГ, складає 49 439,80 грн. (а.с. 56-57). Відповідно до висновку експерта №80/27 автотоварознавчої експертизи від 25 лютого 2013 року, ринкова вартість автомобіля марки «Газель» ГАЗ 3302 418ЗНГ, двигун [NUMBER], шассі [NUMBER], кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім`я [PERSON] на момент проведення дослідження складає 51 314,77 грн. (а.с. 184-196). При визначенні вартості спірного автомобілю суд бере до уваги висновок №80/27 автотоварознавчої експертизи від 25 лютого 2013 року, проведеної на підставі ухвали суду від 03.07.2012 р., відповідно до якого ринкова (дійсна) вартість автомобіля марки «Газель» ГАЗ 3302 418ЗНГ на момент дослідження становить 51 314,77 гривен. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачка [PERSON] звертаючись до суду просила суд при поділі між нею та відповідачем спільного сумісного майна, виділити їй та визнати за нею право власності на автомобіль «Газель» ГАЗ 3302 418 3НГ, державний номер [NUMBER] . Разом з тим, у судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що між колишнім подружжям до звернення до суду було досягнуто домовленості щодо поділу автомобілю «Газель» відповідно до якого відповідач зобов`язався сплатити позивачці ? частку вартості автомобілю у розмірі 3 500,00 доларів США та в рахунок вартості автомобіля «Газель» ним вже сплачено 500 доларів США, що також підтверджується розпискою від 13.09.2011 року (а.с. 55). Цієї обставини позивачка в справі не заперечувала. Заперечуючи проти поділу спірного автомобілю шляхом виділення його позивачки та визнання за нею права власності відповідач [PERSON] зазначив, що вказаний автомобіль був придбаний подружжям для його підприємницької діяльності в теперішній час використовує автомобіль для заробітку грошей на утримання дітей. Позивачка має інший автомобіль, який придбала їй її мати та використання напіввантажного автомобілю для отримання прибутку їй непотрібно, оскільки остання працює лікарем-невропатологом. Просив задовольнити її вимоги частково та стягнути з нього ? частки вартості автомобілю «Газель», яку він погоджується їй сплатити. Враховуючи, що спірне майно у вигляді автомобілю «Газель» ГАЗ 3302 418 3НГ, державний номер [NUMBER], яке належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, є неподільною річчю та враховуючи положення ст. 71 СК України та те, що спірний автомобіль постійно використовується відповідачем, який вже сплатив позивачці за її згодою частку вартості спірного автомобілю у розмірі 500 доларів США України, суд вважає за необхідне розподілити спірне майно між [PERSON] і [PERSON] виділивши спірний автомобіль «Газель» відповідачу [PERSON] та стягнувши з нього на користь позивачки ? частку вартості автомобілю( яка складає 25 657 гривень 39 копійок) з врахуванням вже сплаченої суми у розмірі 500 доларів США, що еквівалентно 3 986 гривням 15 копійкам, а саме стягнути 21 671 гривню 24 копійки. Що стосується спірного майна у вигляді гаражного боксу [NUMBER] в Автогаражному кооперативі «Донбасс», суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити частково, за таких підстав. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсі, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленністю між ними або шлюбним договором. Звертаючись до суду позивачка зазначила, що влітку 2001 року вони придбали в автогаражному кооперативі «Донбас» гаражний бокс [NUMBER] на ім'я відповідача [PERSON], його вартість складала 5000 доларів США, що еквівалентно 40 000 гривень, що їй відомо зі слів відповідача [PERSON] Позивачка просила визнати вказаний бокс спільною сумісною власністю подружжя та поділити його між ними, виділивши це майно їй та визнавши за нею на нього право власності. Не погоджуючись із позовними вимогами щодо визнання зазначеного гаражного боксу об`єктом права спільної власності подружжя, відповідач [PERSON] зазначив, що дійсно купив гаражний бокс [NUMBER] за 1000 доларів США, однак право власності на гараж ні за ким із сторін не було зареєстроване, тому право власності на це нерухоме майно не виникло. Крім того, [PERSON] він його не продавав, а передав йому своє право бути членом гаражного кооперативу «Донбас», що також підтвердив [PERSON], допитаний у судовому засіданні. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що дійсно приблизно в літку 2001 року відповідач [PERSON] придбав в автогаражному кооперативі «Донбас» гаражний бокс [NUMBER] за який сплатив колишньому володільцеві гроші. Після чого вступив до вказаного кооперативу та сплачував внески. Даний бокс не був зареєстрований як нерухоме майно ні в момент його придбання, ні впродовж його використання. Даний гаражний бокс використовувався подружжям [PERSON] під час їх спільного проживання в інтересах родини. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивачки про визнання гаражного боксу [NUMBER] майном, що було нажито сторонами у шлюбі, відповідач стверджував, що дане майно не може бути визнано спільним сумісним майном подружжя, оскільки воно не було зареєстровано як нерухоме у передбаченому законом порядку, втім суд не може прийняти такі заперечення до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі, зокрема, суперечать нормам ст. 61 СК України, а також фактичним обставинам, встановленим судом. Крім того, відповідач [PERSON] стверджував, що не відчужував гаражний бокс [NUMBER] без згоди позивачки, а лише передав його співвідповідачу по справі [PERSON] у користування, однак це спростовується дослідженим в судовому засіданні доказами. Так, як вбачається з пп. в п. 12 Уставу автогаражного кооперативу «Донбас» член кооперативу має право передавати право користування боксом батькам, чоловікові, жінці, дітям, братам та сестрам, а також продавати іншій особі з вступленням останнього у члени кооперативу за заявою (а.с. 90-92). Крім того, відповідно до довідки від 02.12.2011 р., наданої головою АГК «Донбас», в наступний час гаражний бокс [NUMBER] належить [PERSON] на підставі заяви про прийняття його в члени гаражного кооперативу «Донбас» у зв`язку із купівлею гаража [NUMBER] від 12.01.2011 р. Гаражний бокс [NUMBER] раніше рахувався за [PERSON], якого виключено на підставі заяви про виключення з членів гаражного кооперативу «Донбас» у зв`язку із продажем гаражу від 12.01.2011 р. (а.с. 13). Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 рок №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). На підставі викладеного суд вважає за необхідне врахувати вартість проданого відповідачем [PERSON] співвідповідачу [PERSON] гаражного боксу [NUMBER] в автогаражному кооперативу «Донбас» при поділі між майна між сторонами. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 рок №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» оскільки сторони не дійшли згоди з приводу вартості спірного гаражного боксу [NUMBER] в автогаражному кооперативу «Донбас» судом за клопотанням представника позивачки було проведено експерте дослідження. Відповідно до висновку будівельно-технічної та автотоварознавчої експертиз №3677/23, №3646/27 від 09.10.2012 року, ринкова вартість автогаражного боксу [NUMBER], розташованого в Автогаражному кооперативі «Донбас» на момент проведення експертизи складає 48 557,00 грн. (а.с. 139-141). За таких підстав, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосовно спірного автогаражного боксу [NUMBER], розташованого в Автогаражному кооперативі «Донбас» слід задовольнити частково, визнавши що дане майно є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та з врахуванням того, що на теперішній час це майно відчужене відповідачем без згоди позивачки та його поділ є неможливим, стягнути з відповідача [PERSON] ? частку вартості автогаражного боксу [NUMBER], розташованого в Автогаражному кооперативі «Донбас» у розмірі 24 278 гривень 50 копійок. Стосовно позовних вимог про визнання автомобілю «Hyundai Getz», 2008 р.в., д/н [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та його поділ, суд вважає зазначити наступне. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 14.07.2010 року у [PERSON], яка проживає у [ADDRESS], ними за 95 000,00 гривень придбаний легковий автомобіль «Hyundai Getz», 2008 р.в., д/н [NUMBER] Судом встановлено, що 14.04.2010 року довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Торезського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1530 (а.с. 12) [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представниками з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо розпорядження, користування, експлуатації та відчуження легкового автомобіля «Hyundai Getz», 2008 р.в., д/н [NUMBER], з правом передоручення строком на десять років. Згідно довідки начальника відділу РЕР з обслуговування м. Тореза та Сніжне при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 14), 06.12.2011 р. зазначений автомобіль знято з обліку для реалізації [PERSON] на підставі доручення ВРА 268021 від 27.08.2010 р., виданого нотаріусом [PERSON] м. Сніжне (а.с. 114). У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так судом не може бути прийнята як належний доказ на підтвердження позовних вимог стосовно спірного автомобілю «Hyundai Getz» копія розписки [PERSON] від 07.07.2010 р. щодо отримання нею у борг у [PERSON] грошових коштів на придбання автомобілю у розмірі 90 000 гривень, оскільки з неї не вбачається, що вказана сума отримана саме на придбання спірного автомобілю. Крім того, свідок [PERSON] також в судовому засіданні пояснила, що відповідачка брала у неї у борг вищевказані гроші, однак їй не відомо достовірно чи був придбаний на них автомобіль та який саме. Згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК до віреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед тре тіми особами, грунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 240 ЦК представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє пов новаження частково або в повному об сязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Оформ лення купівлі-продажу автомобіля шляхом видачі довіреності не відпо відає вимогам законодавства, у зв`язку з чим у визнанні спільним сумісним майном подружжя [PERSON] автомобіля «Hyundai Getz 3НГ», двигун [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER], та його поділі суд вважає за необхідне відмовити. Крім того, до обсягу спільно нажитого майна, яке підлягає поділу, позивачка включила грошові кошти у сумі 238 000,00 російських рублів, які в еквіваленті станом на 15.04.2011 року складають 67 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що у 2010 році за їх спільні кошти чоловік придбав насоси для поливу, які реалізував за 238 000 російських рублів. Вказану суму відповідач отримав від [PERSON] 02.04.2011 року у присутності [PERSON], про що [PERSON] надав відповідну розписку (а.с. 17). Однак, [PERSON] належних та допустимих доказів, підтверджуючих її посилання щодо укладання угоди купівлі-продажу товару та отримання її чоловіком вказаних сум від інших осіб не надала. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо, що відповідач [PERSON] придбав наноси за власні кошти та продав їх, однак вона не була присутньою при передачі йому грошей. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що на початку квітня 2011 року у м. Ростов-на-Дону він бачив, як якийсь чоловік передав відповідачу кошти від [PERSON], однак скільки коштів було передано відповідачу, хто ця особа та що це за гроші, йому не відомо. З врахуванням вимог ст. 60 ЦПК України, а також того, що доказування не може грунтуватися на припущеннях, суд вважає, що позивачка не довела, що грошові кошти у сумі 238 000,00 російських рублів, які в еквіваленті станом на 15.04.2011 року складають 67 000,00 грн., належали їй з відповідачем [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а тому в цій частині позовних вимог відмовляє та вважає, що зазначена грошова сума не підлягає розподілу між подружжям. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 459,50 грн. та витрати на оплату за проведення судової експертизи у розмірі 1649,76 грн., а всього у сумі 2109,26 грн. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69,70, 71 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: partial