Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1.07061338 від 22.06.2007 року у розмірі 4 371 472, 16 гривень станом на 18.05.2013 року, а також витрати по оплаті судового збору в сумі 3441 грн., мотивуючі вимоги тим, що між ВАТ „Платинум Банк» правонаступником якого є ПАТ „Платинум Банк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту на придбання нерухомості № 1.07061338 від 22.06.2007 року в сумі 194 000, 00 доларів США, зі сплатою 11% річних на 240 місяців. В якості забезпечення виконання зобов’язань за договором про іпотечний кредит, між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки придбаної у власність нерухомості – квартири [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] кредит в установленому порядку не погашала, відсотки за його використовування не сплачувала, за виконавчим написом КМНО № 511 від 04.06.2011 року в рахунок погашення заборгованості за договором, було звернено стягнення на квартиру [ADDRESS], квартира була реалізована ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві за 505 000 грн., та на рахунок Банку було перераховано залишок грошових коштів у розмірі 489 350 грн. Але, оскільки умови кредитного договору відповідачем [PERSON] по погашенню заборгованості не виконуються до теперішнього часу, у позивача виникло право вимоги про стягнення заборгованості що залишилася станом на 18.05.2013 року в судовому порядку. В свою чергу, [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ „Платинум Банк», в якому просить суд розірвати договір про надання іпотечного кредиту № 1.07061338 від 22.06.2007 року, мотивуючі вимоги тим, що Банком та ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві при виконанні виконавчого напису про стягнення заборгованості по договору про іпотечний кредит було допущено ряд порушень в частині продажу квартири позивача з прилюдних торгів за суттєво заниженою ціною, у зв’язку з чим позивач була вимушена звертатися до суду, що в подальшому позбавило її можливості відшкодувати заборгованість по договору за рахунок реалізації іпотечного майна за ринковою ціною, що на думку [PERSON] є порушенням вимог ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник позивача ПАТ „Платинум Банк» в судове засідання не з’явився, надав суду клопотання з проханням про розгляд справи за його відсутність. Представник [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти доводів позовної заяви, вказував на те, що Банк має право на стягнення заборгованості з [PERSON] у розмірі 5% від невиконаного зобов’язання відповідно до п. 4.1 іпотечного договору, що складає 80038,89 грн. В іншій частині вимоги Банку не підлягають задоволенню, оскільки предмет іпотеки був реалізований, строк позовної давності для стягнення пені за кредитним договором закінчився. Заслухавши пояснення представника [PERSON], розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (Банком) та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту на придбання нерухомості № 1.07061338 від 22.06.2007 року, відповідно до умов якого позивач зобов’язався надати [PERSON] (позичальнику) для споживчих потреб кредитні кошти у сумі 194 000,00 доларів США, а позичальник зобов’язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити банку за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, враховуючі проценті у розмірі 11% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки передбачені договором (п.1.1.). Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позичальник зобов’язаний повернути кредит в повному обсязі, враховуючі проценти за користування та інших платежів, відповідно до п. 7.1. договору у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов’язаний сплатити кредитору пеню у розмірі 1% від простроченої суми нарахованих процентів та/або несплаченої суми кредиту за кожен день прострочення. Відповідно до п. 7.2. договору, у разі прострочення сплати частини суми кредиту, позичальник зобов’язаний сплатити кредитору проценти від простроченої суми за кожен день прострочення в розмірі, що визначені п. 1.1. цього Договору. З метою забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором, між Банком (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 1.07061338 від 22.06.2007 року, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно – належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. За домовленістю сторін заставна вартість предмету іпотеки складає 1 312 227, 00 грн., що еквівалентно на день укладення іпотечного договору 259 856 доларів США, договір іпотеки забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 1.07061338 від 22.06.2007 року про повернення 194 000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 11% річних, а також можливу неустойку у розмірі та у випадках передбачених кредитним та цим договором. За виконавчим написом КМНО № 511 від 04.06.2011 року в рахунок погашення заборгованості за договором, було звернено стягнення на квартиру [ADDRESS], квартира була реалізована ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві за 505 000 грн., та на рахунок Банку було перераховано залишок грошових коштів у розмірі 489 350 грн. Згідно п. 1.3 договору іпотекою також забезпечуються зобов’язання, зазначені в п. 1.1. цього договору, за рахунок вирученої від реалізації предмету іпотеки включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов’язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат пов’язаних з реалізацією предмета іпотеки. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Так, позивач посилається на те, що заборгованість відповідача [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 1.07061338 від 22.06.2007 року, за вирахуванням вартості квартирі, що реалізована на виконавчим написом, станом на 18.05.2013 року становила 4371472,16 гривень, яка включає в себе заборгованість по кредиту – 137168,53 долара США, що еквівалентно 1096388,06 гривень, заборгованість про процентам - 10449,49 долара США, що еквівалентно 83522,77 гривень, пеню за несвоєчасне погашення кредиту за період з 19.05.2012 року по 18.05.2013 року – 3191561,33 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості, наявним в матеріалах справи. Таким чином загальна сума збитків, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором про іпотечний кредит № 1.07061338 від 22.06.2007 року станом на 18.05.2013 року складає 4371472,16 гривень. Суд вважає необґрунтованими заперечення представника [PERSON] проти позовних вимог Банку в частині пропущення строку позовної давності для стягнення пені за порушення зобов’язань по поверненню кредитних коштів, оскільки у кредитному договорі № 1.07061338 від 22.06.2007 року строк виконання основного зобов’язання чітко визначений – строк користування 240 місяців, тому строк дії договору кредиту не закінчився, а значить діють зобов’язання в частині відповідальності за порушення його умов враховуючі сплату пені. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON] про розірвання кредитного договору № 1.07061338 від 22.06.2007 року, у зв’язку з порушеннями при продажу квартири позивача за виконавчим написом КМНО № 511 від 04.06.2011 року в рахунок погашення заборгованості за договором, з прилюдних торгів за суттєво заниженою ціною, у зв’язку з чим позивач була вимушена звертатися до суду, що в подальшому позбавило її можливості відшкодувати заборгованість по договору за рахунок реалізації іпотечного майна за ринковою ціною, що є порушенням вимог ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною 1 статті 591 ЦК України встановлено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України передбачена, як одна з основних засад цивільного законодавства, свобода договору. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 14 ЦК України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, має обов'язкову силу для самих сторін. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Порушення закону, які на думку [PERSON] були допущені Банком при реалізації іпотечного майна, зазначені як підстава для його розірвання в судовому порядку, не засновані на законі, посилання позивача на порушення Банком ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» суду не доведені, звернення до суду з позовами щодо неправомірних дій державної виконавчої служби не можуть були розцінені судом як обставина, що позбавляє [PERSON] необхідності виконувати умови укладеного договору, та звільняє її від відповідальності передбаченої ст. 611 ЦК України. Також суд вказує на те, що відповідно до ст. 625 ЦК України, не є підставою для звільнення від відповідальності та розірвання договору, а також не є істотною зміною обставин відповідно до ч.2 ст. 652 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів для виконання зобов’язання по поверненню кредитних коштів після реалізації іпотечного майна. З матеріалів справи вбачається, що спірний кредитній договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача за зустрічним позовом з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідача на укладання такого договору. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» спірний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Крім того, як було встановлено судом, відповідач здійснювала повернення кредитних коштів, однак згодом у зв'язку із погіршенням матеріального становища не змогла вчасно та у повному обсязі здійснювати погашення кредитної заборгованості. Дана обставина на думку суду також свідчить про погодження позичальника з умовами укладеного Кредитного договору та відповідно виконання своїх зобов'язань за даним договором певний період часу. З вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги про визнання кредитного договору розірваним не підлягають задоволенню. На підставі ст. 14, 16, 509, 525, 526, 533, 549-552, 554, 559, 590, 611, 612, 615, 625, 627, 629, 638, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 3, 7 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved