Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька [PERSON], та встановлення факту постійного проживання разом з матір’ю [PERSON] на час відкриття спадщини. Позовні вимоги мотивовані тим, що її батькам на праві власності належало по 1/2 частки будинку № 31 по пров. Шкільному у м. Сімферополь. Батько помер 16.10.2002 року, а невдовзі, 01.08.2004 року померла мати. За життя батьки заповіт не складали. В шестимісячний строк після смерті матері позивач разом зі своєю сестрою [PERSON] звернулася в Четверту Сімферопольську державну нотаріальну контору з питанням щодо оформлення та подання заяв про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки мешкає фактично по пров. Шкільному, 31 у м. Сімферополь з 1971 року, а зареєстрована за іншою адресою. Крім них спадщину після смерті батьків прийняла відповідач, яка також є їх рідною сестрою. Звернувшись знов до нотаріальної контори у 2013 році з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, дізналася, що у матеріалах спадкової справи їх заяви про прийняття спадщини відсутні. Відповідач, яка прийняла спадщину, своєї згоди на прийняття ними спадщини не дає, хоча між ними завжди була домовленість, що майно матері буде належати їх трьом, а майно батька – їй і відповідачу. Позивач вважає, що вона прийняла спадщину як після смерті батька, так і після смерті матері, оскільки з 1971 року постійно проживає в раніше належному покійним батькам будинку, включаючи і дату відкриття спадщини, і у шестимісячний строк після цього, фактично вступивши як в управління, так і володіння цим майном, приймає участь в утриманні цього будинку порівну з відповідачем, проживає в будинку на постійних умовах та розцінює цей будинок як свою власність поряд з відповідачем та [PERSON], володіє та користується речами та предметами побуту, що придбавалися за життя батьками, щодня йде з цього будинку на роботу та повертається в нього як у власний дім. Необхідність у зміні реєстрації місця проживання у 1999 році пов’язана із одержанням житла, в черзі на яке вона перебувала на обліку, втім жодного дня там не мешкала і весь час там проживає її син зі своєю сім’єю. За таких обставин вважає, що прийняла спадщину після смерті батька. Для визнання її такою, що прийняла спадщину після смерті матері, потрібно встановити факт постійного проживання разом з матір’ю на час відкриття спадщини. Оскільки вона постійно проживала у батьківському будинку, включно і на дату смерті матері, обов’язкове подання заяви про прийняття спадщини не потребується. Просила задовольнити її позов і встановити факт прийняття спадщини після смерті батька, який помер 16.10.2002 року, а також факт постійного проживання разом з матір’ю на час відкриття спадщини. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити. Пояснили, що після смерті батька позивач не зверталася до нотаріальної контори, оскільки проживала у батьківському будинку, отже фактично прийняла спадщину. Після смерті матері позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але за невідомих причин у матеріалах спадкової справи відсутня її заява. Оскільки діючим законодавством не передбачено вручення якогось документу для підтвердження подачі заяви про прийняття спадщини, позивач на даний час не може довести цю обставину. При цьому, позивач постійно проживала на час відкриття спадщини в цьому будинку і нікуди не виїжджала з нього, вступила в управління і володіння майном, в рівних з відповідачем частках сплачувала комунальні послуги. За таких обставин вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька і факту постійного проживання на час відкриття спадщини після смерті матері. Відповідач та її представник позов не визнали в повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні. Пояснили, що позивач зазначає у позовній заяві обставини, які не відповідають дійсності. Так, насправді позивач з 1999 року по 2005 рік не проживала у [INFO], а проживала у [INFO], яка була отримана нею в порядку черговості з метою поліпшення житлових умов. Таким чином позивач не вступала в управління спірним будинком після смерті батька у 2002 році. Також, оскільки позивач не проживала у спірному будинку у зазначений період, то не може бути спадкоємцем після смерті матері, яка померла у 2004 році. Крім того, вважає незаконним вимогу позивача про встановлення факту прийняття спадщини, оскільки такий факт встановлюється нотаріусом під час оформлення права на спадщину, яке повинно бути підтверджено доказами вступу в управління і володіння спірним майном. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача, просила їх задовольнити. Представник третьої особи Четвертої Сімферопольської державної нотаріальної контори у судове засідання не з’явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третю особу, дослідивши в сукупності представлені докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належало на праві власності по 1/2 частки будинку № 31 по пров. Шкільному у м. Сімферополь (а.с.58, 99). [PERSON] помер 16.10.2002 року, а [PERSON] – 01.08.2004 року (а.с.52, 92). Після смерті [PERSON] і [PERSON] спадщину прийняла їх дочка [PERSON], відповідач по справі, у вигляді зазначених часток будинку, та отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.62, 101). Позивач [PERSON] є іншою дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про народження позивача, довідки про реєстрацію шлюбу, та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11-13). Згідно з роз’ясненнями, викладеними в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. З фактичних обставин справи вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась у 2002 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, тому спірні правовідносини в частині прийняття спадщини після смерті батька регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР. Згідно зі ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно діючого ЦК України, який застосовується до правовідносин спадкування після смерті матері позивача, вбачається, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов’язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] на день смерті своїх батьків була зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті з датою реєстрації 22 жовтня 1999 року (а.с.18 зв.). Матеріали спадкових справ не містять даних про подачу [PERSON] заяв про прийняття спадщини після смерті батька та матері (а.с.50-72, 90-103). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що позивач постійно проживає у [INFO] і ніколи з нього не виїжджала. Свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] показали, що [PERSON] у 1999 році отримала на вул. Балаклавській у м. Сімферополі квартиру і з цього часу стала постійно проживати в ній, а у спірний будинок на вул. Шкільна, 31 лише приходила. Приблизно у 2005-2006 році, коли у [PERSON] одружився син та у нього народилася дитина, [PERSON] запросила її жити у батьківський будинок і з цього часу [PERSON] переїхала на постійне місце проживання у [INFO]. Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України, суд оцінив усі наявні докази, кожен окремо і всі у сукупності. Наведені докази підтверджують, що позивач [PERSON] на час смерті своїх батьків не проживала у спірному будинку, а лише тимчасово знаходилася у ньому певну кількість часу. Так, суд не може прийняти до уваги свідчення свідків з боку позивача, які показали, що позивач постійно проживає у [INFO], оскільки ці свідки в спірному будинку жодного разу не були і тому не можуть знати проживала там позивач чи знаходилась тимчасово. Свідок же [PERSON], яка є дочкою відповідача і проживала до 2009 року у спірному будинку, показала, що позивач проживала у спірному будинку до 1999 року, потім отримала квартиру по вул. Балаклавській і переїхала туди постійно проживати, а у 2005 році, приблизно на початку літа, знов переїхала у спірний будинок на вул. Шкільна, 31. Інші свідки з боку відповідача, які знають всю сім’ю багато років і часто бували у них вдома за адресою: вул. Шкільна, 31 у м. Сімферополь, також показали, що [PERSON] переїхала на постійне місце проживання в батьківський будинок приблизно у 2005-2006 роках. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Із метою забезпечення умов для реалізації громадянами своїх прав і свобод та виконання ними своїх обов’язків перед іншими суб’єктами права встановлена реєстрація громадян України за місцем проживання і за місцем тимчасового перебування. Таким чином реєстрація має значення доказу при встановленні місця проживання фізичної особи. Місце реєстрації позивача не було зареєстровано за адресою місця проживання її батьків на час відкриття спадщини. Доводи позивача про те, що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але за невідомих причин у матеріалах спадкової справи відсутня її заява, суд розцінює як визнання нею тієї обставини, що для реалізації свого права на прийняття спадщини вона мала подати відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Матеріали спадкової справи не містять даних про подачу позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті матері, свідчення свідка [PERSON] про її присутність під час подачі такої заяви нотаріусу не може вважатися належним доказом для підтвердження обставин прийняття спадщини. При цьому суд враховує наявність у матеріалах спадкової справи даних, що свідчать про отримання позивачем повідомлення нотаріуса про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини (а.с.68-71). Жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини за законом, позивач не вчинила, що фактично свідчить про її відмову від спадщини. Зважаючи на те, що належних доказів прийняття позивачем спадщини після смерті батька, а також постійного проживання на час відкриття спадщини після смерті матері, суду надано не було, правових підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed