Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

В червні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Фідокомбанк» з подальшою зміною позовних вимог, в якому остаточно просив визнати недійсними договори іпотеки від 09 серпня 2007 року та від 02 грудня 2010 року, укладені ним з ПАТ «ЕРСТЕбанк» ; визнати недійсним кредитний договір № 01422927403770 від 09 серпня 2007 року, укладений між сторонами , а також дві додаткові угоди до цього договору від 02 жовтня 2010 року та від 30 січня 2012 року як такі, що не відповідали вимогам закону на час їх укладення; стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені за зобовязанням за кредитним договором у сумі 456 57,36 грн. як безпідставно набуті кошти; стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошима у розмірі 82182.84 грн. на підставі ст.1214 ЦК України; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 16 вересня 2013 року ПАТ «Фідокомбанк» звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про стгянення заборгованості за кредитним договором у розмірі 535 257 грн. 56 коп. (еквівалент 66965,79 доларів США), яка складається з заборгованості за кредитом 512 156,03 грн. (еквівалент 64 075,57 доларів США), заборгованості по відсотках 21403,82 грн., пені за порушення строків повернення кредиту 1697,72 грн. В судовому засіданні представник позивача проти задоволення зустрічної позовної заяви від ПАТ «Фідокомбанк» заперечувала. Просила задовольнити уточнену позовну заяву [PERSON] в повному обсязі з викладенх в ній підстав. Представник ПАТ «Фідокомбанк» заперечував проти задоволення позову [PERSON] за безпідставністю позовних вимог, просила про задоволення зустрічного позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву [PERSON] Суду пояснила, що ще літом 2007 року повідомила працівнику банку, який приходив оглядати спірну квартиру перед оформленням договору іпотеки про те, що квартира є її власністю, а не [PERSON], про що триває спір у суді. З 2008 року вона зверталася і в БТІ, і в виконком з приводу заборони переоформлення подальшого прав власності на спірну квартиру. З липня 2010 року представники банку вже достовірно знали про визнання незаконим набуття права власності на цю квартиру відчужувачем [PERSON] і приймали участь у судових засіданнях по декільком справам , предметом яких була зазначена квартира. Вислухавши пояснення сторін таїх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні ним правовідносини, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. 09 серпня 2007 року між Відкритим Акціонерним Товариством « Ерсте Банк», назву якого змінено на Публічне Акціонерне Товариство « Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідокомбанк» ( надалі Банк), та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 01422927403770, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 69700 дол.США, строком користування до 08.08.2027 року із сплатою 12,00% річних , з цільовим призначенням - придбання двокімнатной квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня між [PERSON] та банком було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 01422927403770 в забезпечення зазначеного кредитного договору для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка і стала предметом іпотеки. 09 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу № 2497, за яким у власність [PERSON] перейшла двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], за ціною 440 453 грн. Рішенням виконкому Миколаївської області від 27.11.2007 року № 2450 [PERSON] дозволено перевести цю квартиру у нежитлове приміщення для розміщення магазину промислових товарів по [ADDRESS]. Також дозволено виконання проектних і ремонтно - будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 28.11.2008 року № 2227 вищезазначеному магазину було надано нову адресу: [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] на виконання зазначених рішень було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06 січня 2009 року, що зареєстровано цього ж дня у КП МБТІ. 02 грудня 2010 року між ПАТ « Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору №01422927403770 від 09 серпня 2007 року, де п.3.6 Кредитного договору викладений у наступній редакції « У відповідності з діючим законодавством України забезпечення цього Договору є : магазин промислових товарів, загальною площею 56,8 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS]. 02 грудня 2010 року між ПАТ « Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено новий договір іпотеки на забезпечення Кредитного договору №01422927403770 від 09 серпня 2007 року і додаткової угоди № 1 від 02 грудня 2010 року. Предмет іпотеки - магазин промислових товарів, який складається з нежитлових приміщень загальною площею 56,8 кв. м., розташованих в цокольному поверсі житлового будинку за літ. А. Цей договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1087 від 02.10.201року. 30 січня 2012 року до Кредитного договору №01422927403770 від 09 серпня 2007 року укладена додаткова угода № 2, відповідно до якої сторони домовилися, що загальний розмір кредиту збільшується на суму прострочених платежів за відсотками, а саме 4169,81 дол.США. Таким чином, фактична основна заборгованість Позичальника за кредитом становила 65184,48 дол. США. До укладення вищевказаних Кредитного договору; договорів іпотеки та договору купівлі - продажу від 09 серпня 2007 року між [PERSON] та позивачем, вказана квартира належала на праві власності [PERSON], яка 10.03.2004 року, за договором купівлі - продажу придбала її у [PERSON]. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2005 року договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] визнано недійсним в частині покупця та п 2.1. договору, щодо ціни предмету договору - покупцем квартири визнано [PERSON]. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 07.04.2006 року це рішення залишено без змін. 23 лютого 2007 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру замість вищевказаних судових рішень Касаційна скарга [PERSON] на вищевказані судові рішення прийнята до розгляду та відкрите касаційне провадження , про що свідчать ухвали Верховного Суду України від 27 липня 2006 року. Рішенням Верховного Суду України від 28.10.2009 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.12.2005 року та ухвала апеляційного суду від 07.04.2006 року - скасовані. У задоволені позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу частково недійсним та визнання права власності на квартиру - відмовлено. Між тим, у період касаційного провадження, а саме 09.07.2007 року [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру і станом на день ухвалення Верховним Судом України рішення, житлова квартира [PERSON] переобладнана в нежитлові приміщення та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлового призначення. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2012 року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про витребування з володіння [PERSON] та повернуто у володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка є нежитловим приміщенням. Третіми особами, які брали участь у розгляді справи є ПАТ « Ерсте банк», представники якого безпосередньо приймали участь у судових засіданнях . Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2012 року в частині витребування майна змінено. Витребувано у [PERSON] та передано [PERSON] майно - квартиру [ADDRESS], переведену в нежитлове приміщення на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 вересня 2008 року за № 1834, в якому розташовано магазин промислових товарів, з наданням адреси: [ADDRESS]. В іншій частині рішення залишено без змін. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 березня 2013 року відмовив у задоволені касаційних скарг [PERSON] та ПАТ « Ерсте Банку». Таким чином, вище вказаними судовими рішеннями встановлений факт незаконного володіння спірним майном [PERSON] та незаконність продажу квартири [PERSON] і, як наслідок, витребування цього майна з незаконного володіння та розпорядження [PERSON] Відповідно до ст. 61 ЦПК України факти встановлені попередніми судовими рішеннями не потребують повторного доказування. При таких обставинах, суд виходить з того, що володіння та розпорядження цим майном [PERSON] та [PERSON] не відповідає закону. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою - п'ятою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ст. 583 ЦК України, Закону України « Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV" та від 19 червня 2003 року № 979-IV "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" - іпотекодавцем може бути власник нерухомого майна , а також особа, якій власник передає майно з правом його передачі в іпотеку. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що, передаючи в іпотеку банку спірне майно. [PERSON] не набув на нього права власності в установленому законом порядку і відповідно оспорюванні іпотечні договори не відповідають вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України і є недійсними, що є підставою для задоволення позову в цієї частині. З підстав невідповідності кредитного договору вимогам закону ( ч.1 ст. 203 ЦК України) суд вважає також обґрунтованими вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсними Кредитного договору № 01422927403770 від 09 серпня 2007 року і додаткової угоди № 1 від 02 грудня 2010 року до цього кредитного договору. Так, згідно ст.1 Закону України « Про іпотечне кредитування» - іпотечне кредитування це правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами. Договір про іпотечний борг - цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість (частина 5 статті 5 Закону), тобто до укладання договору купівлі - продажу. У ст. 1 Закону від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів»визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ст. 11 Закону № 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором Банківський кредит надається суб'єктам кредитування усіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Основними із них є: забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів на конкретні цілі, передбачені кредитним договором. Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. Враховуючи, що кредит надавався [PERSON] з цільовим призначенням на придбання саме квартири [ADDRESS], а не на інші цілі, а судом встановлено, що [PERSON] незаконно володіла та розпоряджалася спірним майном, яке згодом [PERSON] незаконно передав у іпотеку . За встановлення недійсності іпотечних договорів , недійсним є і сам оспорюваний кредитний договір, оскільки цільовим призначенням видачі кредитних коштів є саме придбання зазначеної квартири, про що конкретно вказано у самому спірному кредитному договорі №01422927403770. Але, ця нерухомість не може бути предметом кредитування , оскільки вибула незаконно з володіння власниці [PERSON] поза її волею, що встановлено чиннимиі судовими рішеннями усіх інстанцій і висновки яких є обов'язкові. З вище зазначених підстав , кредитний договір з додатковими угодами не відповідають вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України. Але ж неможливо припустити, що кредитний договір на цих умовах міг би бути укладений і без включення до нього наведених положень щодо його цільового призначення та обовязковості забезпечення іпотечним майном. При цьому суд також враховує , що в судовому засіданні доведено, що банк достовірно знав про встановлену судовими рішеннями неправомірність набуття іпотекодателем права власності на предмет іпотеки, про наявність зареєстрованих сторонніх осіб, в тому числі малолітньої дитини, в квартирі - предметі іпотеки, але все одно, скориставшись своїм переважним становищем як учасника кредитних правовідносин, примусив [PERSON] укласти новий договір іпотеки 02 грудня 2010 року. Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець. анк, при надані кредиту на придбання нерухомості, до підписання кредитного договору здійснює перевірку документів на майно та аналізує ризики його втрати або обмеження права власності позичальника. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Виходячи з того, що Банк на стадіїї укладання кредитного договору та договору іпотеки зобов'язаний був пере провірити відповідність закону правоустановчих документів на майно, існування будь яких перешкод для їх укладання і такий обов'язок покладений на Банк на як більш сильнішу сторону відповідно до вказаних законів, [PERSON] , як більш слаба сторона споживчого договору не міг пере провірити ці дані. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Пленум Верховного Суду України « Про визнання правочинів недійсними» надає право суду з власної ініціативи застосовувати наслідки недійсності і роз'яснено, що не має необхідності застосовувати реституції до всієї цепочки недісних угод, а з винної особи, яка уклала первісний недійсний договір повертається на користь останнього набувача. Застосовуючи наслідки недійсності кредитного договору та договору іпотеки, суд виходить з вимог ст.ст. 215, 216 ЦК України , вимог Закону України « Про іпотечне кредитування , Закону України « Про захист прав споживачів», Рішення Конституційного суду України(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Справа № 1-26/2011 № 15-рп/2011, відповідно до яких кожна сторона недійсного правочинузобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В дійсних правовідносинах сторін , [PERSON] повинен повернути банку суму отриманого кредиту у розмрі 69 700 доларів США, а банк - повернути [PERSON] отримані за цей час відсотки та штрафи за користування кредитними коштами, оскільки недійсність кредитного договору свідчить про відсутність у банку права для отримання доходів за цим договором. Враховуючи, що [PERSON] за цей час сплатив банку 55 000 доларів США як тіла, так і відсотків по кредиту, і такий розрахунок співпадає з розрахунком банку по зустрічній позовній заяві, шляхом взаємозарахування на корсить банку підлягає стягненню 14 700 доларів США тіла кредиту (69700-55000). Суд не може прийняти до уваги посилання позивача про необхідність застосування як наслідку недійсності правочину положень ст. 1212-1214ЦК України, оскільки таке є наслідком невірного тлумачення норм права. Підставою набуття банком коштів від [PERSON] є виконання з боку останнього умов укладеного кредитного договору, за яким спочатку саме цей банк надав [PERSON] на умовах строковості та платності у користування грошові кошти у розмірі 69700 доларів США. Недійсність цього кредитного договору не дає підстав для повернення банком позичальнику частково повернутих наданих кредитних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, як і ст. 1214 цього Кодексу. Але при цьому [PERSON] та банк не позбавлені права звернутися з позовом до [PERSON], як до винної особи, з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів та стягнення збитків. Не вбачає суд підстав і для стягнення моральної шкоди з банку на користь позивача, оскільки відшкодування моральної шкоди в даному випадку не передбачено ні умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, ні положеннями ст.ст. 4-5 ЗУ «Про захист прав споживачів». На підставі вищевикладеного , у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з банку матеріальної та моральноїшкоди слід відмовити. Що стосується вимог зустрічногопозову ПАТ «Фідокомбанк» , то вони підлягають частковому задоволенню на підставі вищевикладеного, у відповідності зі ст. ст. 216, 509, 525, 526, 527, 611, 612, 615, 625, 1049, 1050, 1054, ЦК України,. Так, з [PERSON] необхідно стягнути на користь банку позивача залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14700 доларів США, що за курсом НБУ на час розгляду справи в суді становить еквівалент 117 600 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом на користь банку підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1176 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 458 грн. 80коп.

Outcome: partial