Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-11 00:00:00

Згідно позовної заяви та пояснень позивачки в судовому засіданні, 06.02.1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем в Нетішинському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Хмельницької області, актовий запис № 23. Від шлюбу них є спільна дитина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння і несумісність характерів. Відповідач не цікавився та не цікавиться проблемами сім'ї, не приймав та не приймає участі у вихованні та розвитку дочки. Через різні склади характерів та різні погляди на сімейні стосунки в їх сім'ї часто виникали непорозуміння та сварки. Позивачка зазначила, що проживала з відповідачем однією сім'єю до жовтня 2001 року, але надалі вони хоч і проживали в одній квартирі, це життя було важко назвати подружнім, чоловік постійно чіплявся до неї, застосовував психологічне на фізичне насильство, бив, що підтверджується актами судово - медичного обстеження від 29.11.2004 року та від 02.01.2009 року. З цього приводу позивачка зверталася до правоохоронних органів, однак відповідач кожного разу вибачався і вона його прощала, однак все це тягнулося з року в рік. Вказані обставини призвели до кінцевого розпаду сім'ї. За час спільного проживання вони неодноразово розставалися, але потім знову починали жити разом. З квітня 2013 року сторони фактично припинили сімейне життя, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Позивачка заперечила той факт, що зраджували відповідачу в подружній вірності. Вважає, що подальше спільне проживання, збереження сім'ї та примирення неможливе. Наполягає на розірванні шлюбу. Просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище "[PERSON]". Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу та пояснив, що сім'я фактично розпалася з вини позивачки, оскільки вона була занадто вимогливою, безпідставно звинувачувала його в тому, що він не приділяє увагу їй та дитині, не зважала на те, що через зайнятість на роботі він фізично не мав для цього часу. Також дружина перекладала на нього свої обов'язки, не готувала, не прибирала без його вказівки зробити це. Саме така поведінка позивачки призвела до певних непорозумінь між ними. Відповідач не заперечив, що застосовував до дружини фізичну силу в 2004 та 2009 роках, однак такі його дії були спровоковані її негативною поведінкою і він змушений був реагувати на її неадекватні дії та захищатися. Також відповідач підтвердив, за час спільного проживання вони то розходилися, то сходилися і в загальному не проживали разом приблизно рік. З квітня 2013 року вони остаточно припинили сімейні відносини, стали проживати окремо. Крім того, йому відомо, що дружина неодноразово йому зраджувала, на даний час має іншого чоловіка, стосунки з яким у неї були й раніше. Він намагався помиритися з дружиною, але його дії не мали бажаного результату. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про одруження та свідоцтва про народження, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1999 року, мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що сімейне життя сторін не склалось через відсутність між ними взаєморозуміння, злагоди та взаємоповаги, за час спільного проживання в них постійно виникали сварки та непорозуміння, відповідач застосовував до позивачки фізичну силу, сторони з квітня 2013 року припинили сімейні стосунки, наміру їх відновлювати не мають, проживають окремо. Сторони вважають, що подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини. Частиною 1 статті 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. В силу ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх дитини, оскільки встановлено факт відсутності між подружжям взаємоповаги та взаєморозуміння, тому їхній шлюб є формальністю, яку зберігати не доцільно. Суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно, відновити її вже неможливо і тому шлюб необхідно розірвати. Крім того, у відповідності до статті 113 СК України, особа, що змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved