Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з названим позовом, мотивуючи тим, що він працював на підземних роботах на підприємствах вугільної промисловості в тому числі на СП «Шахта ім. К.А.Румянцева» ДП «Артемвугілля», де 04.04.2011 р. працюючи під час виконання наряду з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав в тому числі тяжкі травми грудини, про що складений акт про нещасний випадок на виробництві. З приводу отриманої травми лікувався як на стаціонарі, так і амбулаторно. 02.11.2011р. при проходження освідчення у МСЕК йому вперше визначено 40 % втрати професійної працездатності з 02.11.2011р. по 01.12.2012р. у зв’язку з трудовим каліцтвом від 04.04.2011 р. та його визнано інвалідом 3 групи. 29.11.2011р. звільнений за п.2 ст. 40 КЗпП України у зв’язку з виявленою невідповідністю виконуваної роботі за станом здоров’я. Трудовим каліцтвом та пов’язаною з ним втратою здоров’я йому спричинено значну моральну шкоду, яка полягає в наступному: в моральних переживаннях і стражданнях у зв’язку із пошкодженням здоров’я, оскільки його переслідують постійні болі, він не може спокійно спати, дуже часто застосовує знеболюючі засоби. Розмір спричиненої моральної шкоди оцінює в 20000 грн., які просить стягнути з відповідача. Позивач в судове засідання не з’явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав з підстав викладених в запереченні; пояснивши, що відповідач не повинен нести відповідальність за спричинення моральної шкоди, оскільки не доведений факт її спричинення, причинний зв’язок з діями відповідача, вини підприємства не вбачає. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази, вважає встановленим наступне. Позивач працював на підземних роботах на підприємствах вугільної промисловості в тому числі на СП «Шахта ім. К.А.Румянцева» ДП «Артемвугілля», трудовий договір з ним розірвано на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Зі змісту акта за формою Н-1 про нещасний випадок, пов’язаний з виробництвом, та акта за формою Н-5 про розслідування нещасного випадку, пов’язаного з виробництвом, вбачається, що 04.04.2011 року на шахті ім. К.А.Румянцева ДП «Артемвугілля» з машиністом електровозу [PERSON] стався нещасний випадок, пов’язаний з виробництвом, внаслідок чого він отримав в тому числі тяжкі травми грудини. Згідно висновку комісії спеціального розслідування нещасного випадку, від 04.04.2011 року на шахті ім. К.А.Румянцева ДП «Артемвугілля», нещасний випадок з машиністом електровозу [PERSON] пов’язаний з виробництвом, що підтверджується актом за формою Н-5 від 04.05.2011 року. 02.11.2011року позивачу встановлено вперше втрату працездатності в розмірі 40% у зв’язку з трудовим каліцтвом від 04.04.2011 року та встановлена 3 група інвалідності. Цей факт підтверджено копією довідки МСЕК серії 10 ААА № 042156. Відповідно до виписок із амбулаторної карти [PERSON] неодноразово протягом 2011-2012 років звертався за медичною допомогою. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов’язки по забезпеченню належних умов праці. Як вбачається з даного акту, відповідач не виконав свої обов’язки з охорони праці. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В даному випадку Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати.) Конституційний Суд в п. 5 мотивувальної частини рішення роз’яснив, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно зі ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, правовою нормою, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв’язку із виконанням трудових відносин є ст. 2371 КЗпП України. У відповідності зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа перетерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні та фізичні страждання. Отже, між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров’я при виконанні трудових відносин, які трансформувалися із відносин щодо роботи в умовах праці, безпеку якої в порушення закону не забезпечив відповідач. Отже, доводи представника відповідача щодо недоведеності факту спричинення моральної шкоди, не є обґрунтованими. Суд вважає, що позивачем, враховуючи його стан здоров’я, строки для звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України не дотримані з поважних причин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із глибини фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті професійного захворювання, а також того, що в результаті цього йому первинно в розмірі 40% встановлено втрату професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи. Суд також бере до уваги, що в результаті названого професійного захворювання змінився звичний життєвий уклад позивача, він періодично змушений проходити стаціонарне й амбулаторне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, що обумовило необхідність нести додаткові витрати на лікування. Позивач звільнився з попереднього місця роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, внаслідок втрати роботи значно змінився звичний життєвий уклад позивача, для поновлення попереднього стану потрібні значні зусилля з його боку. З урахуванням викладеного, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди , заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, 12000 грн. З відповідача підлягають стягненню на підставі ст. 88 ЦПК України на користь держави судові витрати в сумі 229 гривень 40 копійок. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, ст. 153, 2371 КЗпП України,

Outcome: partial