Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON], що продовжує навчання, щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не більше як до 23-х років. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, жодних заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Однак, раніше в судових засідання позовні вимоги не визнавав, просив у їх задоволенні відмовити, пояснивши, що на його утриманні на цей час знаходиться непрацездатні мати, [PERSON], 1937 року народження, та батько, [PERSON], 1937 року народження, які потребують значних витрат у зв'язку з їх лікуванням. Крім того, на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістила. У зв'язку вищевикладеним, на підставі ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без фіксації судового процесу. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13.09.2000 року шлюб між сторонами було розірвано, про що відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя зроблено актовий запис за № 451. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Цей факт сторонами не оспорювався. Відповідно до свідоцтва про народження від 26 грудня 2005 року, серії [NUMBER], виданого Ленінським відділом реєстрації актів громадського стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 697, сторони є батьками повнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. За рішенням суду з відповідача [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON], щомісячно у розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку. Згідно довідки № 01-25/151 від 04.12.2013 року, виданої державним вищим навчальним закладом «Запорізькій національний університет» [PERSON], навчається на денному відділенні, контрактна форма навчання, факультеті соціології та управління. Термін навчання з 01.09.2012 року по 30.06.2016 рік. Відповідач допомоги в добровільному порядку не надає, тому позивач змушена звернутися до суду. Згідно довідки № 123 виданої 09.09.2013 року Кіровським РЦЗ м. Дніпропетровська, відповідач [PERSON] перебуває на обліку як безробітний з 21.02.2013 року. Згідно свідоцтва про одруження № 909 від 19.10.2001 року відповідач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] Відповідно до свідоцтва про народження від 13 травня 2002 року, серії [NUMBER], виданого Ленінським відділом реєстрації актів громадського стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 456, відповідач [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до виписки - екиприз ИБ № 5907 мати відповідача [PERSON] має діагноз «Рак сигмовидної кишки Т3NxM0», що потребує постійного нагляду лікарів. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з тим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно зі ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно зі ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач не працює, має мінливий дохід, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягає частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial