Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

27 серпня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 29 червня 2006 року вона подарувала свою однокімнатну квартиру загальною площею 35,6 м2 [ADDRESS] своїй дочці [PERSON]. Її дочка [INFO] року померла. У квартирі позивач мешкала з 1985 року. У будівництві квартири ні її донька, ні зять не допомагали. Дочка перед смертю склала заповіт на свою доньку [PERSON], яка мешкає у США. Ще за життя її зять виганяв з квартири у м.Мурманську Російської Федерації, хотів, щоб вона пішла до будинку престарілих. Онука цю квартиру хоче продати і вона залишиться без житла. На підставі викладеного просить суд визнати договір дарування квартири недійсним. (а.с.1). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Додатково пояснила, що після її смерті квартира і так буде належати онуці, відповідачці [PERSON], бо вона єдина спадкоємиця. Проте як їй відомо, онука уповноважила свого батька [PERSON], виконувати дії стосовно її майна, в тому числі спадщини, і позивач має побоювання, що її колишній зять [PERSON], оформивши спадщину у м.Мурманську, вижене її і з цієї квартири. Доказів існування такої довіреності та оформлення спадщини відповідачки позивачем не надано. Відповідач в судове засідання на слухання по справі не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] [INFO] є донькою позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис №106 від 07 січня 1951 року, повторно виданого відділом ЗАГС адміністрації м.Мурманська. (а.с.8) [INFO] року [PERSON], [INFO], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого відділом ЗАГС адміністрації м. Мурманськ, актовий запис 1242 від 30 квітня 2013 року (а.с. 9). 29 червня 2006 року [PERSON] обдарувала [PERSON] квартирою [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 29 червня 2006 року, посвідченого державним нотаріусам Восьмої дніпропетровської держаної контори Отроцюк О.В. за реєстровим № 3-1665 (а.с. 11). Згідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2012р. № 14/1202 право приватної власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 14), що також підтверджується і копією витягу про реєстрацію права власності №11359952 від 27.07.2006 року, реєстраційний № 15146790 (а.с. 15). В ході розгляду даної цивільної справи судом було роз'яснено позивачці її право на обов'язкову частку спадщини, і 22.10.2013 року [PERSON] подала заяву до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 35483532 від 22.10.2013 року (а.с. 27). В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Змістом ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 209 ЦК України передбачено нотаріальне посвідчення правочину, обов'язкове щодо договорів дарування нерухомих речей згідно ст. 719 ЦК України. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи позивача [PERSON] про можливість розпорядження спадкоємцем обдарованої особи подарованим нерухомим майном не є такими, що свідчать про недійсність оспорюваного договору дарування, оскільки він укладений у визначеній законом формі, волевиявлення дарувальника не ставиться під сумнів. Оскільки позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 16), а також ветераном війни - учасником війни (а.с. 17), судові витрати відповаідно до ст. 88 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed