Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 11 квітня 2011 року помер її батько [PERSON], а 11 лютого 2011 року між ним та відповідачкою по справі [PERSON] зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області зроблено запис за №28. Проте, позивачка вважає, що вказаний шлюб був зареєстрований без вільної згоди її батька, оскільки на час реєстрації шлюбу він мав значні проблеми зі здоров’ям, внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Зокрема, позивачка вказує, що її батько, [INFO], мав значні проблеми зі здоров'ям: переніс інсульт в 1992 році, мав ішемічну хворобу серця, страждав від травми хребта в результаті ДТП, був інвалідом 1 групи та потребував сторонньої допомоги. З 2004 року таку допомогу надавала батькові [PERSON] 02 січня 2011 року у батька стався геморагічний інсульт, каретою швидкої допомоги він був госпіталізований до реанімаційного відділення Смілянської міської лікарні. Стан здоров'я батька під час лікування оцінювався лікарями як вкрай тяжкий, він знаходився в стані сопору (сомнолентності) - не реагував на навколишню обстановку, із незначним покращенням на сьому добу батько був переведений з реанімації в неврологічне відділення для подальшого лікування. Під час проходження лікування в неврологічному відділенні стан здоров'я [PERSON] продовжував лишатися важким. 21 січня 2011 з незначним покращенням [PERSON] виписали з лікарні, проте, ніякого покращення стану його здоров'я не спостерігалося. [PERSON] виписки батько майже весь час лежав, стан його продовжував бути важким без позитивної динаміки, він періодично втрачав свідомість, знаходився в стані ступору, не контролюючи свої фізіологічні випорожнення, неадекватно реагував на оточуючих. Він відмовлявся приймати їжу, постійно скаржився на болі в серці, на високий тиск, в нього неодноразово виникали напади агресії, які в подальшому змінювалися повною байдужістю до всього - апатії. Через два з половиною місяці після виписки з лікарні, тобто в квітні 2011 року, він помер внаслідок перенесеного інсульту на фоні гіпертонічної хвороби III ступеню. В квітні 2012 року їй стало відомо, що 11 лютого 2011 року між її батьком та особою, що здійснювала за ним нагляд – [PERSON], укладено шлюб, а отже остання також претендує на спадкове майно. Ця обставина стала для неї новиною, постілько її батько ніколи не говорив про те, що між ним та [PERSON] існують якісь сімейні стосунки, він ніколи не згадував про намір одружитися з [PERSON], а після перенесеного інсульту, він взагалі неадекватно поводився, залежав від сторонньої допомоги, не міг дати адекватну оцінку своїм діям, а отже не міг прийняти рішення про укладення шлюбу з ким би то не було. За таких обставин, позивачка вважає, що відповідачка по справі скористалася хворобливим та неадекватним станом її батька [PERSON], достеменно знаючи про його захворювання та прогнози лікарів відносно його хвороб та подальшого життя, та уклала з ним шлюб з метою заволодіння належною йому квартирою. Заперечуючи проти позову відповідачка вказує, що її чоловік [PERSON]М психічними розладами ніколи не страждав. Під час укладення шлюбу в стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп’яніння не перебував. Вільно виявив бажання одружитися із нею, оскільки вони проживали однією сім’єю з 1992 року по день його смерті. Дійсно, 02 січня 2011 року у [PERSON] стався геморагічний інсульт, після чого він потрапив до Смілянської міської лікарні де лікувався до 21 січня 2011 року. [PERSON] лікування його стан покращився. Перебуваючи вдома він вільно спілкувався з оточуючими, не проявляв жодних психічних розладів, що можуть підтвердити свідки. Відповідно до заключення ЛКК Смілянської міської поліклініки від 04 лютого 2011 року [PERSON] встановлений діагноз гіпертонічна хвороба III ст., відновний період перенесеного геморагічного інсульту, лівобічний геміпарез. Тобто, [PERSON] станом на 04 лютого 2011 року знаходився на стадії відновлення стану здоров’я після перенесеного ним інсульту. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Стаття 42 СК України передбачає, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Позивачка подала зазначену позовну заяву, оскільки вважає, що в результаті реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] порушені її права на спадкове майно, що залишилось після смерті батька. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії 1-СР №072342 від 11 лютого 2011 року [PERSON] та [PERSON] 11 лютого 2011 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області цієї ж дати зроблено відповідний актовий запис №28. Реєстрація шлюбу відбувалась на підставі спільно поданої заяви про реєстрацію шлюбу від 09 лютого 2011 року. При цьому, [PERSON] та [PERSON] просили скорити їм місячний термін реєстрації шлюбу та зареєструвати шлюб 11 лютого 2011 року за місцем їх проживання в зв’язку з тяжким станом здоров’я нареченого та неможливістю його самостійно пересуватись. В зв’язку із цією заявою в.о. начальника відділу ДРАЦС [PERSON] прийняла рішення про скорочення місячного строку реєстрації шлюбу на 27 днів, призначивши реєстраціє шлюбу на 11 лютого 2011 року. Підставою для скорочення строку реєстрації шлюбу та проведення реєстрації на дому, крім заяви наречених, є і довідка ЛКК Смілянської міської поліклініки, згідно із заключенням якої [PERSON] потребує постійного стороннього догляду і самостійно пересуватись не може. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (завідуюча терапевтичним відділенням Смілянської міської поліклініки) та [PERSON] (лікар терапевт цієї ж поліклініки) показали суду, що за викликом декілька разів відвідували хворого [PERSON] після виписки його із лікарні додому внаслідок перенесеного інсульту, а саме, 24 січня, 03 лютого та 03 березня 2013 року. Незважаючи на порушення вимови, його лежачий стан, порушення функцій лівої та правої кінцівки, хворий був цілком адекватний, на запитання відповідав правильно, поводив себе адекватно. Стан хворого дійсно був дуже тяжкий безпосередньо після перенесеного інсульту, але на час виписки із міської лікарні його стан значно покращився. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що також неодноразово провідували хворого [PERSON] на дому і ніяких відхилень в його психічному стані або поведінці вони не спостерігали. [PERSON] не міг самостійно пересуватись, потребував сторонньої допомоги, але спілкувався із ними адекватно, висловлював бажання укласти шлюб із [PERSON], [PERSON] безпосередньо була присутня при реєстрації шлюбу за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] Згідно акту №509 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 18 вересня 2013 року [PERSON] [INFO], який помер 11 квітня 2011 року, будь-якими хронічними психічними захворюваннями, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав. Згідно наданих судом та досліджених матеріалів, грубі вогнищеві розлади, у вигляді лівобічного геміпарезу, з неможливістю до самостійного пересування, які виникли внаслідок перенесеного 02 січня 2011 року геморагічного інсульту (на тлі гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця, з кардіосклерозом атеросклеротичним) не супроводжувались на юридично-значимий період часу у підекспертного будь-яким психічним розладом та не впливали патологічним (хворобливим) чином на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення шлюбу із [PERSON] 11 лютого 2011 року. До показів свідка [PERSON] щодо неадекватної поведінки [PERSON] через тяжкий стан здоров’я суд ставиться критично, оскільки, з його ж слів, він бачив його в період хвороби всього пару разів, мав з ним обмежене спілкування, і най головне те, що [PERSON] також претендує на спадщину (являється рідним братом позивачки по справі), а тому зацікавлений в наслідках розгляду даної справи. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на ст. 40 СК України, яка передбачає, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Об'єктивними обставинами, що свідчать про вільну згоду жінки та чоловіка укласти шлюб, є: особиста явка до органу РАЦСу з метою написання спільної заяви про намір укласти шлюб та зареєструвати його та особисте подання даної заяви (ст. 28 СК); обов'язкова присутність нареченого та нареченої в момент реєстрації їхнього шлюбу (ст. 34 СК). Об'єктивним фактам, що свідчить про відсутність вільної згоди, може також бути і факт недієздатності особи при укладенні шлюбу, коли особа у судовому порядку визнана недієздатною. Проте, як зазначалося вище, померлий [PERSON] та [PERSON] мали намір укласти шлюб, особисто подали заяву про реєстрацію шлюбу на дому, були безпосередньо присутніми при реєстрації шлюбу, а хворобливий стан нареченого внаслідок перенесеного інсульту, жодним чином не впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення шлюбу із [PERSON] 11 лютого 2011 року. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON], тому в задоволені позову необхідно відмовити. Згідно ч.1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідачкою понесені судові витрати по оплаті послуг адвоката [PERSON] в сумі 2133 грн. 42 коп., які відповідно до вказаних норм процесуального права, а також і відповідно до положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» підлягають стягненню із позивачки на користь відповідачки. На підставі наведеного, ст.40, 42 СК України,

Outcome: dismissed