Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на будинок [ADDRESS] у м. Львові. При цьому покликається на те, що у 1996 року році одружився із відповідачкою [PERSON]. 8 травня 2012року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу позивачем було придбано 3/5 ідеальних частки у праві власності на будинок [ADDRESS] у м. Львові. В подальшому будинок [ADDRESS] було розділено на два самостійних з присвоєнням окремих поштових номерів, зокрема, 3/5 будинку, належним [PERSON] присвоєно № 42а. Зазначена частка у праві власності на будинок була придбана за рахунок коштів, які належать особисто позивачу та за позичені кошти, а тому спірний будинок є його особистою приватною власністю, що оспорюється відповідачкою. Свої позовні вимоги в судовому засіданні позивач та його представник підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позову. Відповідач [PERSON] позов заперечила, пояснила, що будинок [ADDRESS] у м. Львові був придбаний за час перебування у шлюбі, а тому він є об'єктом права спільної сумісної власності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно належного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, належить загальне майно подружжя, яке знаходиться у подружжя або третіх осіб, враховуючи борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім"ї. Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу за власні кошти або до шлюбу. У судовому засіданні встановлено, що 13.07.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міськвиконкому за актовим записом № 856. Будучи допитаним в якості свідка в судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що їхня з відповідачкою сім'я гостро потребувала покращення житлових умов, однак для цього грошей у них не було. Тому вони вирішили позичити необхідну суму та використати для придбання житла кошти від продажу квартири, яка належала особисто [PERSON] З цією метою [PERSON] одержав у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 30000 доларів США. Будучи допитаною в якості свідка в судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що вони з [PERSON], перебуваючи у шлюбі, вирішили придбати краще житло. На той час власних заощаджень у них не було, тому вони вирішили позичити необхідну суму і почали пошук житла. Судом встановлено, що 01.03.2004 року позивачем було придбано у [PERSON] 3/5 ідеальних частки у праві власності на будинок [ADDRESS] у м. Львові. В подальшому на підставі розпорядження № 290 від 26.03.2004 року будинок [ADDRESS] на два самостійних з присвоєнням окремих поштових номерів, зокрема, 3/5 будинку, належним [PERSON] присвоєно № 42а. Право власності на даний будинок було зареєстровано згідно витягу про державну реєстрацію прав від 23.02.2011 року № 29104160. Згідно з п. 4 Договору від 01.03.2004 року продаж даного будинку за домовленістю сторін вчиняється за 250 506 гривень. Як вбачається із показів позивача [PERSON], допитаного як свідка, так як на момент укладення договору у нього були відсутні необхідні кошти для придбання 3/5 будинку, частково кошти були залучені ним у позику, а також він домовився із продавцем [PERSON] та її чоловіком про те, що кошти за будинок будуть сплачені у повному обсязі після продажу позивачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Зазначену квартиру [PERSON] набув у власність на підставі Свідоцтва № 43097 про право власності на квартиру, виданого 12.10.1995 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 730 від 12.10.1995 року. Згідно з ч. 1 ст. 24 КПШС України в чинній на той час редакції, зазначена квартира була роздільним майном позивача. 08.11.2004 року позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] із [PERSON]. Як вбачається із показів свідка [PERSON] 08 листопада 2004 року вона за договором купівлі-продажу квартири придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]. Всі домовленості та розрахунки відбувалися з [PERSON] Під час домовленостей щодо купівлі зазначеної квартири сторони дійшли згоди, що всі витрати оплачує покупець. Оскільки на той час у [PERSON] не було зайвих коштів, вона попросила [PERSON], щоб у договорі була зазначене ціна продажу за оцінкою БТІ, а не реальна вартість квартири, щоб знизити витрати на оформлення договору. У витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно № 5304779, виданому ЛОДК БТІ та ЕО на зазначену квартиру було визначено її вартість - 15014 гривень. Відповідно, саме таку суму сторони вписали в договір. Однак, насправді за квартиру [ADDRESS] [PERSON] передала [PERSON] 17500 (сімнадцять тисяч п'ятсот) доларів США. Як вбачається із показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], кошти в сумі 17500 доларів США, отримані від продажу квартири [ADDRESS] від [PERSON] були передані [PERSON] [PERSON] для проведення остаточного розрахунку за Договором від 01.03.2004 року. Та обставина, що кошти від продажу квартири були використані для придбання спірного будинку, визнана відповідачкою при її допиті в якості свідка в судовому засіданні 18.09.2013 року. Свідок [PERSON] пояснила, що вона разом із чоловіком мали у власності частку 3/5 у праві власності на будинок [ADDRESS] у м. Львові. Офіційно ця частка була оформлена на [PERSON] На початку 2004 року вирішили цю частку продати і почали шукати покупця. Намір придбати частку виявив [PERSON]. Узгодили ціну продажу - 47 000 доларів США. Однак [PERSON] не мав повної суми грошей. Як позивач пояснив, частину грошей він позичив у близького товариша, а ту частину, якої не вистачає, він планував отримати від продажу своєї квартири на вул. Хвильового у м. Львові. Оскільки подружжю [PERSON] не обов'язково було отримати зразу на руки всю суму, вони погодилися на те, щоб [PERSON] передав їм 30000 доларів США, а на решту суми він написав розписку і зобов'язався її повернути як тільки продасть свою квартиру. Приблизно через півроку після укладення договору чоловік повідомив, що [PERSON] повністю розрахувався за частку будинку. Аналогічні покази надав суду свідок [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з відповідачкою близько 11 років. [PERSON] звернулася до неї в березні 2004 року з проханням позичити гроші, оскільки вони з чоловіком вирішили придбати краще житло, а власних коштів не мали. Потім потреба в позиці відпала. Як відомо свідку зі слів відповідачки, гроші їм позичили родичі. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] (матір відповідачки), згідно з якими вона дала для придбання спірного будинку грошові кошти у сумі 15000 доларів США, оскільки такі покази суперечать іншим доказам у справі, а також свідок не змогла пояснити джерела походження зазначених коштів та пояснила, що не передавала цих коштів особисто, а дала їх своєму синові, який і мав передати [PERSON] Жодного доказу такої передачі коштів у матеріалах справи немає. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.10.2013 року у справі № 466/7432/13ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу встановлено, що [PERSON] одержав у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 30000 доларів США, які використав для придбання частки 3/5 у праві власності на будинок [ADDRESS] у м. Львові із зобов'язанням повернути позичені кошти не пізніше 10 днів з моменту одержання вимоги. Станом на день звернення позивача до суду, відповідач отримані в нього для придбання будинку по [ADDRESS] у м. Львові 30 000 доларів США, не повернув. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини,які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи із наданих сторонами доказів, суд прийшов до переконання, що спірний будинок [ADDRESS] у м. Львові придбаний за кошти, які належали позивачу особисто, а також за кошти, щодо яких у позивача виникло зобов'язання, яке не виконане на сьогоднішній день, а тому спірний будинок є особистою приватною власністю позивача. До стягнення в користь позивача також підлягає сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved