Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по орендній платі та відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення, мотивуючи наступним. Він являється власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу та рішення суду. 10 жовтня 2009 року відповідач уклала з ним договір оренди нерухомого майна, згідно якого він передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення на [ADDRESS], загальною площею 47,8 кв.м, зобов'язавшись своєчасно, до 10 числа поточного місяця, і в повному обсязі сплачувати орендну плату. В порушення умов договору відповідач, починаючи з жовтня 2009 року, по жовтень 2011року обумовлену в договорі орендну плату в розмірі 1000 грн. щомісячно, не сплачувала, тому, з урахуванням пені, за його розрахунками, повинна сплатити йому 28790 грн. Відповідач надала йому розписку про визнання боргу, але гроші не сплатила, тому просить суд постановити рішення про стягнення з відповідач вказаної суми та судових витрат. Відповідач позов не визнала, у зустрічному позові просить суд визнати недійсним договір оренди приміщення, мотивуючи наступним. Позивач, являючись мешканцем міста Олександрія, придбав у [ADDRESS], переобладнав його під магазин шляхом злому перестінків та завезення необхідного устаткування, та запросив її на роботу у якості продавця. Оформлення необхідних дозвільних документів, ліцензій позивач здійснював самостійно. З 2008 року тривалий час вона, як фізична особа підприємець, працювала в магазині позивача. Він завозив товари вже з торговою націнко, регулярно отримував від неї гроші від продажу товарів, періодично сам проводив ревізії в магазині, здавав звіти до податкової інспекції. Під приводом того, що на випадок перевірки податковою інспекцією законності підприємницької діяльності необхідно оформити між ними договір, позивач надав їй для підпису бланк. Повністю довіряючи власнику магазина, позивачу в справі, на його прохання вона поставила свій підпис на друкованому бланку, зміст якого їй був не відомий. Через деякий час ситуація повторилась, вона знову на прохання позивача підписала кілька не заповнених бланків. Були випадки, коли вона, на прохання позивача, ставила підписи на чистих аркушах паперу, аби позивач, як він пояснював, не мав проблем при закупівлі товарів. Як їй стало відомо з матеріалів справи, на підписаних нею бланках позивач без її відома оформив один договір оренди житлового приміщення на [ADDRESS] від 24 травня 2008 року, строком на 36 місяців, за яким вона повинна була щомісячно сплачувати йому 95 грн. орендної плати, а також другий договір оренди цього ж приміщення від 10 жовтня 2009 року, терміном на 24 місяці, за яким вона повинна була щомісячно сплачувати йому 1000 грн. орендної плати. Фактично вона жодного разу не сплачувала орендну плату, а позивач ніяких вимог з приводу несплати до неї не пред'являв. Про наявність вказаних договорів їй стало відомо тільки в зв'язку із зверненням позивача до суду. Оскільки позовні вимоги позивач мотивує тільки положеннями так званого договору від 10 жовтня 2009 року, в межах позову, заперечуючи його, зазначає, що наданий позивачем документ не є правочином, оскільки не відповідає її внутрішній волі та не являється її волевиявленням. Позивач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому вона підписала не заповнені бланки. У разі, якби позивач не замовчував дійсних намірів, вони були б перешкодою в підписанні бланків документа. В дійсності вона не мала потреби укладати договір оренди приміщення взагалі, тим більше на вписаних в бланки умовах оренди. Позивач купив будинок на [ADDRESS] всього за 1000 грн., як житловий будинок, зразу реконструював його під магазин. Через безробіття в селі вона працювала в магазині за невелику зарплатню. ЇЇ власний будинок розташований поблизу, на [ADDRESS], необхідності орендувати житло у неї не було. Свідомо, за власної волі, договір оренди будинку позивача вона б не укладала не те, що на вказаних в ньому умовах, а взагалі, оскільки не мала в цьому потреби. До наданої позивачем розписки про визнання нею боргу вона відношення не має. Допускає, що підпис на аркуші паперу виконано нею, такі чисті аркуші з її підписом позивач мав, але текст розписки, на її думку, вона повинна була б писати власноручно, і в такому разі не виникав би спір. Обставини виготовлення на комп'ютері розписки від її імені про зобов'язання сплатити борг, їй не відомі. Просить задовольнити зустрічний позов, визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 10 жовтня 2009 року, позов про стягнення з неї заборгованості по орендній платі та відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення залишити без задоволення. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний позов не підлягаючим задоволенню, а зустрічний позов підлягаючим задоволенню повністю за наступних підстав. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач за первісним позовом в позовній заяві вказує, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] На підтвердження цієї обставини позивач долучив до справи копію договору купівлі-продажу від 12.07.2006 року, зареєстрованого товарною біржею «Інкопмарк» за № 2397, а також рішення Олександрійського міськрайонного суду від 14.07.2006 року, яким вказаний договір визнано дійсним, а за позивачем визнано право власності на вказаний будинок, саме як житловий, з надвірними будівлями. В п 1.1 розділу «Предмет договору» у договорі оренди нерухомого майна, будинку від 10 жовтня 2009 року, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи, вказано, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування житлове приміщення, а саме будинок, що розташований за адресою Кіровоградська область Олександрійський район село Добронадіївка, [ADDRESS], загальна площа якого становить 47,8 кв. м, для проживання. В пункті 1.2 договору зазначено, що надане в оренду приміщення орендар може використовувати лише для потреб, визначених в п. 1.1. даного договору. В цій же заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 28790 грн. за оренду нежитлового приміщення , маючи на увазі будинок [ADDRESS] і це протиріччя ніяким чином позивачем в судовому засіданні не усунуто, доказів про переобладнання і перепланування житлового будинку в порядку ст.152 ЖК України, чи виведення його з житлового фонду, позивачем не надано. Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належать громадянинові на праві приватної власності , відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк,на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Доказів про реєстрацію договору оренди будинку [ADDRESS] в Добронадіївській сільській раді позивачем не надано. З довідки Добронадіївської сільської ради від 22.11. 2013 року вбачається, що житловий будинок на [ADDRESS] з травня 2008 року використовується як магазин для продажу продовольчих товарів. Заява про переведення житлового будинку з житлового фонду в нежитловий фонд до сільської ради не надходила. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що житловий будинок на [ADDRESS] з житлового був переобладнаний [PERSON] в нежитловий, в якому власник відкрив магазин, постійно особисто завозив в магазин товари, продавцем в магазині працювала [PERSON], відповідач в справі. Таким чином, ще до виготовлення договору оренди від 10.10.2009 року, будинок [ADDRESS] вже використовувався як магазин, тому відповідач за первісним позовом не могла орендувати його як житловий будинок, до того ж, як вона стверджує, не мала в цьому потреби, оскільки має своє житло. Пояснення позивача за первісним позовом про те, що він не цікавився, для якої цілі відповідач орендувала будинок та як вона його використовувала , спростовуються довідкою сільської ради, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], поясненнями відповідача. Отже, предмет спору позивачем не визначено, оскільки в позові та наданих ним договорів оренди будинку [ADDRESS] значаться споруди різного призначення - і як житлове приміщення, і як нежитлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Частиною другою вказаної статті передбачено, що одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. До матеріалів справи долучено два договори оренди будинку [ADDRESS] :- від 24.05.2008 року, строком на 36 місяців, тобто до 24.05.2011 року, з орендною платою 95 грн. щомісячно; - від 10.10.2009 року, тобто виготовлений ще до закінчення строку попереднього договору, строком на 24 місяці, тобто до 10.10.2011 року, але вже з орендною платою 1000 грн. щомісячно. Наполягаючи на тому, що договір оренди від 10.10.2009 року є дійсним, укладеним з волі відповідача, позивач не довів в суді підстав такого значного підвищення розміру орендної плати. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, відсутність належної реєстрації договору оренди будинку, наявні в договорах протиріччя щодо визначення предмету договору оренди, зміни умов оплати оренди, суд розцінює як обставини, що підтверджують доводи відповідача за первісним позовом про вчинення правочину під впливом обману. З наведених підстав договір оренди нерухомого майна, будинку від 10.10.2009 року , підлягає визнанню недійсним. Надану позивачем розписку від імені відповідача про зобов'язання нею повернути борг відповідач не визнає, стверджує, що розписка підроблена. У разі дійсної наявності у неї боргу позивач мав зажадати від неї рукописної розписки, яка б мала доказову силу. В судовому засіданні позивач не довів обставин та необхідності виготовлення на комп'ютері зобов'язальної розписки від імені відповідача про сплату 16130 грн. в рахунок боргу за оренду будинку, при умові, що відповідач не має обмежень в виконанні рукописного тексту, тому суд не вважає вказану розписку безспірним доказом та не може покласти її в основу рішення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що первісний позов про стягнення з [PERSON] суми заборгованості по орендній платі та відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення за договором оренди нерухомого майна в сумі 28790 грн. задоволенню не підлягає. Зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, укладений між нею та [PERSON] 10 жовтня 2009 року, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати в сумі 107 грн. підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] На підставі ст.ст. 229 - 231, 526, 611, 625 ЦК України,

Outcome: approved