Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.12.2006 р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 029/06к (текст якого без його участі складався працівниками відповідача за типовою формою відповідача з допомогою загальноприйнятих технічних засобів що унеможливлювало навіть імовірність можливості внесення змін), згідно умов якого позивачу було надано кредитні кошти в сумі 121000 доларів США зі сплатою 13% річних з метою виконання ремонтних робіт за наведені кошти та, відповідно, здійснення розрахунків за їх проведення. В якості забезпечення виконання зобовязання за даним договором було також укладено договір іпотеки між відповідачем та [PERSON] і [PERSON], які виступали в якості іпотекодавців, за умовами якого, на виконання зобовязань за кредитним договором, відповідачеві була передана в іпотеку квартира [ADDRESS]. Позивач зазначає про те, що умови кредитного договору є невідповідними вимогам законодавства, що у подальшому призвело до істотного порушення його прав як споживача кредитних послуг та істотного погіршення його становища. Тому позивач і звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати недійсним кредитний договір № 029/06к від 07.12.2006 року та визнати недійсним договір іпотеки від 07.12.2006 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, зазначених вище, просив позов задоволити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 07.12.06 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 029/06к, за умовами якого відповідач зобовязався надати позивачу грошові кошти у сумі 121000 доларів США на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов, викладених в договорі (а.с.а.с. 7-10). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, кредит надавався на строк з 07.12.06 р. по 07.12.21 р. для ремонту нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом видачі готівкових коштів через касу банку з позичкового рахунку за заявою позичальника про надання цього кредиту (п. 2.2 договору). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~П. 4.1.2 вказаного договору передбачено, що виконання зобовязань позичальника за договором забезпечуватиметься іпотекою нерухомості, а саме: квартирою [ADDRESS] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~07.12.2006 р. між відповідачем та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, яким було забезпечено вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його зобовязань за договором № 029/06к від 07.12.06 р. (а.с.а.с. 11-12). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п. 3.1 зазначеного договору іпотеки, предметом іпотеки за вказаним договором є: квартира під номером [ADDRESS], яка належить на праві власності не позивачу, а [PERSON], [PERSON] Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на видачу кредиту у іноземній валюті, однак відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банківські операції щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик це кредитні операції, які банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії. Банківська ліцензія документ, який видається Національним Банком України в порядку і на умовах, визначених у Законі України «Про банки і банківську діяльність», на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Так, Національним Банком України було видано Відкритому акціонерному товариству «БТА Банк» банківську ліцензію № 25 (а.с. 211) та дозвіл № 25-3 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.ч. 1, 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 212). За таких підстав, укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до підпункту «в» пункту 4 ст. 5 Декрету КМ України, наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, потребують кредити, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а оскільки межі сум та термінів законодавцем не визначені, відсутні нормативні умови для індивідуального ліцензування вказаних операцій. З наведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а тому, враховуючи наявність у відповідача банківської ліцензії та письмового дозволу, його дії щодо видачі валютного кредиту є законними. Доводи позивача про те, що умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими, оскільки офіційний курс гривні з часу підписання кредитного договору змінився, та заборгованість фактично збільшилась, є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Так, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти гривні. Зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обовязки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач мав передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір № 029/06к від 07.12.06 р. був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України, є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому суд враховує ту обставину, що позивачем був отриманий цільовий кредит не для особистих потреб, а для проведення ремонту квартири сторонніх осіб. З підстав зазначених вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання кредитного договору № 029/06к від 07.12.06 р. недійсним, задоволенню не підлягають. Також, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, то відсутні і правові підстави для визнання недійсними договору іпотеки від 07.12.06 р., оскільки вказаний договір є похідним від кредитного договору, що і визначено у ст. 548 ЦК України. Крім того, позивач не є стороною за зазначеним договором іпотеки та доказів на підтвердження повноважень щодо представництва інтересів іпотекодавців суду також надано не було. Крім того, представник позивача в судовому засідання посилався на те, що кредитний договір, укладений сторонами є споживчим. Однак, з умов кредитного договору, а саме п. 2.2 вбачається, що кредит надається для ремонту нерухомості, яка в свою чергу була також і предметом вищезазначеного договору іпотеки. З умов договору іпотеки вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] Крім того, в п. 1 глави 15-ї кредитного договору, зазначається про те, що позивач засвідчив, що він ні з ким не проживає однією сімєю та немає осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно (в т.ч. гроші), яке набуте ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Оскільки, вказаний кредитний договір не є споживчим, а позивач при подачі позову в порушення вимог ст. 121 ЦПК України, судовий збір не сплатив, суд вважає за необхідне, на підставі ст. 88 ЦПК України, стягнути з позивача судовий збір в розмірі 1700 грн. На підставі ст.ст. 192, 203, 215, 229, 524, 533, 548, 638, 1054, ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,

Outcome: approved