Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання права власності на новостворену споруду. У позовній заяві зазначав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11.02.2010 року він є власником квартири [ADDRESS]. У 2010 році він у вказаній квартирі зробив перепланування а саме прибудував веранду розміром 7,78 +1,2 м. та організував дверний отвір у несучій стіні на місці виконаного віконного отвору на кухні. Будівництво проводилося на підставі робочого проекту, з дозволу департаменту архітектури та містобудівництва, за наявності технічного висновку про стан будівельних конструкцій. Після чого, він зібравши усі необхідні документи звернувся до виконавчого комітету Запорізької міської ради. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради відмовлено у оформленні переобладнання у зв'язку із тим, що за ним не зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якому розташована веранда. Посилаючись на ті обставини, що визнати право власності на ділянку неможливо, просив суд визнати за ним право власності на прибудовану веранду у квартирі [ADDRESS]. Зобов'язати державний реєстраційний центр МУЮ Запорізької області зареєструвати за ним право власності на прибудовану веранду у квартирі [ADDRESS]. Ухвалою суду від 18.11.2013 року до участі у справі за клопотанням відповідача у якості третьої особи залучені МКВП « Основанім» та Головне управління Держземагенства в Запорізькій області. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у ньому, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи МКП «Основаніє» категорично заперечували проти задоволення позову на підставах викладених у рішенні виконкому ЗМР і зазначали, що необхідною умовою узаконення самочинного будівництва є відведення у встановленому законом порядку земельної ділянки під майно, відсутність заперечень з боку власника /користувача/ земельної ділянки, відсутність порушень в результаті самочинної забудови прав інших осіб та відповідність такого будівництва будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Відповідно до п.2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Треті особи: Головне управління Держземагенства та Реєстраційна служба Запорізького МУЮ у судове засідання не з'явилися, заперечень на позов суду не надали, причину неявки суду не сповістили, про день і час слухання справи повідомлялася завчасно, у встановленому законом порядку. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача, третьої особи дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь уу справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що будинок №67 по вул. 40 Років Радянської України перебуває у комунальній власності і належить Запорізькій міській раді та знаходиться на обслуговуванні МКП «Основаніє». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину в№3-3136 від 11.02.2010 року [PERSON] є власником [ADDRESS]. Спірна квартира знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку. У 2010 році [PERSON] у вказаній квартирі зробив перепланування, а саме, прибудував веранду (внутрішні розміри 7,78мХ1,2 м. в рівні 1-го поверху площею 13,4 кв.м. та організував дверний отвір у несучій стіні на місці виконаного віконного отвору на кухні « 4». Після перепланування двохкімнатна квартира залишається двохкімнатною, загальна площа квартири складає 55,9 кв.м., житлова -29,9 кв.м. (а.с.4,11). Прибудова здійснена на земельній ділянці, яка належить Запорізькій міській раді та для зазначених цілей [PERSON] не виділялась. Таким чином, прибудова до квартири здійсненна і з одночасним зайняттям земельної ділянки, тобто є самочинним будівництвом згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про планування і забудову території». В обґрунтування позову позивач посилається на ті обставини, що будівництво проводилося на підставі робочого проекту (а.с. 15-24). Відповідно до ч.2 ст. 383 ЦК власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з вимогами ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» надання дозволу на будівництво об'єкта містобудування здійснюється виконавчими органами відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Переобладнання або перепланування квартири, що належить громадянинові на праві приватної власності, згідно зі ст. 152 ЖК проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради депутатів. Такий дозвіл необхідний для перевірки дотримання вимог будівельних, пожежних та санітарних правил. За відсутності вказаного дозволу перепланування та переобладнання слід вважати самовільним. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (у редакції постанови від 24.01.06 р. № 45), передбачено, зокрема п.4, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Наймач, який допустив самовільне переобладнання чи перепланування жилого або підсобного приміщення, зобов'язаний за свій рахунок привести приміщення у попередній стан. Відповідно до п. 1.4 «Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень» Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76 зазначає, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства; до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків; для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: 1) копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; 2) копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; 3) проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку. Таким чином, за змістом зазначених норм закону, власник квартири може здійснювати в ній ремонт або зміни, тобто перепланування і переобладнання. Здійснення змін у квартирі проводиться при наявності проектів та з дозволу виконкому відповідної місцевої ради депутатів. На виконання переобладнання і перепланування потрібен дозвіл виконкому відповідної ради, що надається в формі рішення виконкому, прийнятого на підставі висновку міжвідомчої комісії. Порядок надання цими комісіями висновків по питаннях переобладнання і перепланування житлових приміщень встановлений «Правилами і нормами технічної експлуатації житлового фонду в містах і селищах Української РСР» від 9 грудня 1975 року № 428. Крім того, порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об"єктів, встановлені "Положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 року, передбачають, що дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації, та капітального ремонту будинків, споруд та інших об"єктів, розширення і технічного переоснащення є документом, що посвідчує право забудовника та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації, підключення до інженерних мереж та споруд та надає право відповідним службам на видачу ордера на проведення земляних робіт. Дозвіл на проведення будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35- 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Дозвіл на перепланування [PERSON] у формі рішення не видавався, проектна документація міською радою не затверджувалась, що не спростовано у судовому засіданні. Здійснюючи будівельні роботи без отримання дозволу на реконструкцію квартири, [PERSON] порушив вимоги вищезазначеного положення. Крім того в обґрунтування позову позивач надав висновок Департаменту архітектури та містобудування від 11.05.2012 року департамент вважає можливим оформлення раніше виконаного перепланування квартири з прибудовою веранди в житловому будинку №67 по вул.. Сорок років Радянської України (а.с. 11) Підставою позову позивач визначив ст. 331 ЦПК України та ч.3 ст.376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавством встановлено спеціальний режим правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно. У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України). За загальними правилами цивільного законодавства право власності виникає на підставах, не заборонених законом (статті 328-345 ЦК України). Серед них зазначається й така підстава, як набуття права власності на новостворене майно (ст. 331 ЦК України), яка передбачає момент виникнення в особи права власності на новостворене нерухоме майно, що підлягає введенню в експлуатацію. Таким моментом відповідно є момент прийняття такого об'єкту до експлуатації (а якщо він підлягає державній реєстрації - момент державної реєстрації). Самочинно збудований об'єкт не може бути у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та відповідно зареєстрований, а тому й у особи, яка його побудувала, не може виникнути право власності на нього. Таким чином, суть самочинного будівництва обумовлює презумпцію неможливості виникнення права власності на неправомірно збудований об'єкт. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.08, здійснюється комісією і полягає у підтвердженні нею готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, комунікацій та споруд інженерної і транспортної інфраструктури, їх інженерно-технічного оснащення, пускових комплексів, черг будівництва відповідно до погодженої та затвердженої в установленому порядку проектної документації. Процедура набуття права власності на новостворене майно, що встановлена чинним законодавством, передбачена саме для того, щоб забезпечити безпечні умови експлуатації об'єктів містобудування. Під час судового розгляду справи позивачем не надано документів, що підтверджують введення спірного об'єкту в експлуатацію. Таким чином, при відсутності документів щодо належного введення в експлуатацію спірного об'єкту, вирішити питання про визнання за позивачем права власності на них законних підстав не встановлено. Згідно частин 1,3 ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ст. 22 виключено на підставі Закону N 3038-VI від 17.02.2011, забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об'єктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані чи будуються на земельній ділянці, котра не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно будоване нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судами відповідно до законодавства. У п.9 своєї постанови № 6 від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснив, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Як встановлено судом і це підтвердив представник [PERSON] та представник Запорізької міської ради, [PERSON] до компетентного державного органу про прийняття в експлуатацію самовільної прибудови не звертався і предметом розгляду цього органу зазначене питання не було, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю свідоцтво про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил позивачу не видано. Відповідно до статті 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону. З 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923, відповідно до якого усі питання щодо прийняття в експлуатацію забудови вирішуються Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, якою на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видається свідоцтво про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Станом на теперішній час такий порядок та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, який набрав чинності з 12.03.2011 року. Згідно ст. 28 Закону України "Про архітектурну діяльність " власники та користувачі об'єктів архітектури зобов'язані отримати в установленому законом порядку документи дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов'язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об'єкта архітектури. Відповідно до п.4 Положення про Державну архітектурно - будівельну інспекцію України, затвердженого указом Президента від 08.04.2011 року Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань у визначених законодавством випадках видає дозволи на виконання будівельних робіт, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт, приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти , видає відповідні сертифікати та ін. Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося представником позивачем в суді, перепланування та прибудова балкону до приміщення квартири [PERSON], закінчене будівництво об'єкту не прийняте в експлуатацію в законом передбаченому порядку. Окрім того, позивачем [PERSON] не надано доказів на виділення йому у передбаченому закон порядку земельної ділянки для прибудови до квартири. Верховний Суд України в своїй постанові від 19.09.2011 р. № 3-82 гс 11 зазначив, що виходячи зі змісту ч.ч.1 і 2 ст. 331 ЦК, ч.1 ст. 182 ЦК та п.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.91 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», роз'яснено, що право власності на житловий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації.. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва (ч.3 ст. 331 ЦК). Розглядаючи справу про визнання права власності позивачем фактично ставиться питання про введення реконструйованого об'єкту нерухомого майна в експлуатацію. Відповідно до ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (Закону, який був чинним на час вирішення спору) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснювалося приймальними комісіями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначалися постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004 року "Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів». Згідно з п. 29 вищенаведеного Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів датою введення в експлуатацію такого об'єкта вважалася дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об'єкта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо прийняття об'єктів нерухомого майна в експлуатацію за раніше діючим законодавством була і на теперішній час є адміністративна процедура, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування відповідно до вимог пп. 6 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які повинні провести обстеження збудованого об'єкту на предмет дотримання норм і правил будівництва; перевірити наявність у забудовника документів, необхідних для видачі свідоцтва про право власності та здійснити видачу цього свідоцтва. Такого роду діяльність є суто адміністративною і не належить до компетенції суду. Спірні питання, пов'язані з введенням в експлуатацію збудованих або реконструйованих об'єктів нерухомого майна, повинні вирішуватися органами місцевого самоврядування на підставі ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Лише у випадку незгоди забудовника з рішенням цього органу спір має вирішуватися у порядку адміністративного судочинства відповідно до п.1 ч.1 ст. 17 КАС України, а не шляхом, обраним позивачем, тобто визнанням права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна. У зв'язку з тим, що право власності на новостворене нерухоме майно за законом виникає лише з моменту здачі цього майна в експлуатацію та з моменту його державної реєстрації, без дотримання до цієї процедури не можуть бути задоволені позовні вимоги про визнання права власності на будь-яке будівництво. Відповідно до п.8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 року №1692/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані та реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта готовності об'єкта до експлуатації, документа, що підтверджує право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що засвідчує відповідність закінченого об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам, правилам. Таким чином, суд не повинен заміняти органи, на які покладені обов'язки по видачі дозволів на будівництво й узгодженню забудови, визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку повинне залишатися винятковим способом захисту права. Крім того, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч.3 ст.376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. При вирішенні спору за позовом про визнання права власності на самочинно переобладнану квартиру в багатоквартирному будинку слід також враховувати норми ЖК України. Порядок проведення переобладнання і перепланування квартири, що належить особі на праві власності, передбачений ст. 152 ЖК України. Цією нормою встановлено, що такі переобладнання і перепланування провадяться з дозволу виконавчого органу місцевих рад. Докази про наявність такого дозволу, а також того, що порушене питання про визнання права власності було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, не надані, а тому з цих підстав позову суд відмовляє. При цьому суд вважає, що позивач зловживаючи своїми правами власника житла, шляхом відповідної реконструкції без будь-якого дозволу переобладнав належну йому квартиру житлового будинку в єдине ціле житлове приміщення загальною площею 55,9 кв.м., розташованого на земельній ділянці, яка взагалі не відводилася йому для цієї мети. За таких обставин з урахуванням того, що здійснене будівництво (прибудова) є самочинним будівництвом, не введене у експлуатацію, здійснене на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, та позивачу не належить, порушене [PERSON] питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, відтак правових підстав для визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно (прибудову) у суду не має. Враховуючи встановлені обставини справи та надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як обраний позивачами спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що сторони не позбавлені можливості вирішити спір в інший спосіб, передбачений діючим законодавством. Відповідно до ч.1,2,3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно зі ст.5 цього ж Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. З огляду на вищенаведене, суд вважає неможливим і зобов'язання Реєстраційного центру МУЮ Запорізької області зареєструвати за позивачем право власності на самовільну збудовану прибудову до квартири. До того ж, реєстраційна служба Запорізького МУЮ участі у справі в якості відповідача не брала, що виключає можливість покладення на неї будь-якого обов'язку, у зв'язку із чим, суд відмовляє у задоволенні цих вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed