Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач в жовтні 2013 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 19.07.1976 року до 26.08.2000 року працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. Під час виконання своїх трудових обов’язків з ним трапилося кілька нещасних випадків внаслідок яких йому було травмовано палець правої кисті, травмовано ногу, травмовано праве око та було зламано 11 ребро зліва. У зв’язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього значно погіршився стан здоров’я, у зв’язку з чим він змушений був неодноразово звертатися за медичною допомогою. МСЕК 11.09.2002 року йому було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати працездатності. Ушкодженням здоров’я йому було заподіяно моральну шкоду яку він оцінює в сумі 30 000 грн. та просить стягнути її з відповідача на його користь. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач суду пояснив, що він тривалий час працював в важких умовах праці: пил вібрація, шум, вологість. У зв’язку з чим в нього погіршився стан здоров’я, та висновком МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати працездатності. Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності у 2002 році в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. З 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім’я [PERSON] від 04.10.1976 року та акту розслідування професійного хронічного захворювання від 16.07.2002 року вбачається, що стаж позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 24 роки 4 місяці. Як вбачається з копії актів № 36 від 09.07.1981 року, № 52 від 04.10.2000 року, № 38 від 29.09.1982 року, № 13 від 03.03.1998 року, № 7 від 28.01.1981 року про нещасні випадки на виробництві, [PERSON] було травмовано палець правої кисті, травмовано ногу, травмовано праве око та було зламано 11 ребро зліва. Відповідно до копії обласної МСЕК № 3 серії ЛВА-2 № 007409 від 11.09.2002 року позивачу було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. У зв’язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ “Про охорону праці” державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров’я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”. Укладаючи з роботодавцем угоду про обов’язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов’язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.199 року № 1105-ХІV “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності” так і ст. 9 ЗУ “Про охорону праці”, згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров’я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. “є” п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я. Встановлення Законом обов’язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ “Про загальнообов’язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”, до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов’язаних з роботою. Ушкодження здоров’я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов’язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 “Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв’язку з професійною хворобою, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Таким чином, суд покладає обов’язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача – відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення

Outcome: approved