Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-16 00:00:00

У березня 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, у якому просив стягнути з відповідача 100 000,00 грн. посилаючись на те, що 15 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач позов визнав у частині стягнення з нього частини суми у розмірі 20 000,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Вислухавши доводи сторін, вивчивши доводи позовної заяви, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із такого. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 15.12.2011 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики № 1. За цим договором позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000 грн. із кінцевим терміном повернення до 15.11.2012 року (а.с. 3). 15.12.2011 року сторони у даній справі уклали договір позики №2, за яким позивач надав відповідачу у користування грошові кошти у розмірі 60 000 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 31.01.2013 року (а.с. 4). Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, відповідач свої зобов'язання із повернення грошових коштів, отриманих ним на підставі договорів позики не виконав, внаслідок чого у нього виникло зобов'язання з повернення отриманих у позику грошових коштів у розмірі 90 000,00 грн., що є підставою для стягнення їх з позивальника. Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. У пункті 3 договору позики № 1 сторони визначили виникнення у позичальника обов'язку зі сплати штрафу у розмірі 10 000,00 грн. у разі несвоєчасного повернення, отриманих у позику грошових коштів. Однак, враховуючи положення частини 3 статті 551 ЦК України, і враховуючи те, що розмір даного штрафу є непомірно значним, порівняно із розміром основного боргу за договором позики №1, а також те, що позивачем не було надано належних доказів того, чи зазнав він будь-яких збитків у зв'язку із неналежним виконанням позичальником свого обов'язку і, враховуючи майнові інтереси обох учасників спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафу, що підлягає стягненню із відповідача до 5 000,00 грн. Із наведеного вбачається наявність підстав для часткового задоволення даного позову із стягненням з відповідача заборгованості за договорами позики у розмірі 95 000,00 грн. Відповідно до статей 81, 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати, пропорціонально задоволеним вимогам, у розмірі 950,00 грн., яка складається із 90 000,00 грн. основного боргу і 5 000,00 грн. штрафу за умовами договору позики

Outcome: partial