Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

07.11.2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано вантажний автокран КС 3575 ЗИЛ 130 (синього колору, 1983 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі (кузова) [NUMBER]) та двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач просить визнати вказане майно об'єктами спільної власності подружжя та здійснити поділ даного майна, визнавши за відповідачем право власності на вантажний автокран КС 3575 ЗИЛ 130 (синього колору, 1983 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі (кузова) [NUMBER]), вартістю 50000 грн., оскільки відповідач використовує автокран для отримання доходу, зі стягненням з відповідача на її користь грошову компенсацію за половину вартості автокрану в розмірі 25000,00 грн., та визнавши за сторонами право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 64000 грн. за кожним. В судове засідання сторони не з'явились. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, у якій вона одночасно зазначила про те, що позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, в якій повідомляє суд, що позовні вимоги визнає повністю, просить розглядати справу без його участі та без участі його представника, просить долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 03.09.1988 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири серії ВКС № 757552, посвідченого 25 грудня 2007 року державним нотаріусом Романівської державної нотаріальної контори Дудкою В.М., у період шлюбу сторонами було придбано квартиру загальною площею 47,9 кв.м. (житловою площею - 28,0 кв.м.), що розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачем - [PERSON] (а.с. 12 - 14). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] 11.06.2004 року за власником - [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб - вантажний автокран КС 3575 ЗИЛ 130 (синього колору, 1983 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі (кузова) [NUMBER]). Отже, судом встановлено, що [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] набуто вантажний автокран КС 3575 ЗИЛ 130 (синього колору, 1983 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі (кузова) [NUMBER]) та двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], а відтак суд вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У відповідності до положень частин 2, 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають повному задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статей 82, 88 ЦПК України. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved