Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ДП «Дзержинськвугілля» на свою користь 120.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, посилаючись на те, що з серпня 2001 р. до червня 2013 р. він працював на шахті «Північна» ДП «Дзержинськвугілля» в якості прохідника 5 розряду з повним робочим днем під землею. За час роботи на шахті він отримав профзахворювання: коніотуберзкульоз, хронічний бронхіт, легеневу недостатність та вібраційну хворобу, внаслідок чого за висновком МСЕК від 18.06.2013 р. йому вперше була встановлена втрата професійної працездатності по сукупності захворювань в загальному розмірі 45% та ІІІ група інвалідності. 20.06.2013 року він був звільнений з роботи за станом здоров’я по п.2 ст.40 КЗпП України. Вважає, що внаслідок отримання інвалідності по профзахворюванням, він переніс та продовжує переносити моральні страждання, які виразились у: порушенні його ритму та укладу життя, погіршенні взаємовідношень з родичами, відчутті неповноцінності, нервозності, почутті страху за своє життя та здоров’я. Його турбують болі в руках, груді, слабкість, потовиділення та втомленість. У зв’язку з цим він вважає, що саме відповідач винен у його моральних стражданнях, а тому відповідач повинен відшкодувати йому моральні шкоду, яку він оцінює в 120.000 грн. Представник позивача за довіреністю в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача за довіреністю, надавши письмові заперечення, в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, пояснивши, що робоче місце позивача пройшло атестацію, умови та характер праці відносяться до 3 класу 3 ступеню, а в Україні не заборонена праця в зазначених умовах з використанням відповідних засобів індивідуального захисту, якими забезпечувався в тому числі і позивач. Крім цього, за працю в шкідливих та важких умовах передбачені додаткові соціальні гарантії та компенсації. Також, при звільнені позивачу були виплачені чотири середньомісячні заробітні плати. Вважає, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди з вини відповідача та необґрунтовано розмір заявлених вимог. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач дійсно перебував з відповідачем у трудових правовідносинах, працюючи з 06.08.2001 р. по 20.06.2013 р. гірничим робочим, прохідником 5 розряду на шахті «Північна» ДП «Дзержинськвугілля» з повним робочим днем під землею. 26.04.2013 р. при огляді в КЛПУ «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» позивачу був встановлений діагноз: коніотуберзкульоз, антрако-силікатоз, вузликова форма 2/2 g/g, залишкові зміни туберкульозу у вигляді інтенсивних вогнищ в S1-2 легень; хронічний бронхіт; легенева недостатність першого ступеню; вібраційна хвороба першого ступеню, периферичний ангіодистонічний синдром; захворювання професійні, первинні. Згідно із висновком МСЕК від 18.06.2013 р. №232164 позивачу вперше по сукупності було встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: 40% - у зв’язку з профзахворюванням: коніотуберзкульоз, 5% - у зв’язку з профзахворюванням: вібраційна хвороба, крім цього позивач був визнаний інвалідом ІІІ групи. Черговий огляд у МСЕК призначено на 18.06.2014 р. Відповідно до ст.ст.23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві та профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, що він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Статтею 2371 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами та доповненнями, роз'яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Згідно із ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із пояснень представника позивача, наданих копій документів вбачається, що внаслідок ушкодження позивачем здоров'я у зв'язку з виконанням трудового обов'язку, у нього змінився образ життя, що потребує від нього додаткових зусиль для її організації. Наявні в справі докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому фізичні і моральні страждання, обмежує його можливість вести звичний спосіб життя, що, зокрема, встановлено висновками МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності, групи інвалідності, про обмеження фізичної праці та необхідність постійного лікування, в тому числі санаторно-курортного. Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховує ступінь втрати позивачем професійної працездатності у зв'язку з професійними захворюваннями, наявність для позивача вимушених змін у його можливій подальшій професійній діяльності, пов'язаної із обмеженням тяжкої фізичної праці, встановленням групи інвалідності, з необхідністю періодичного лікування, і дістає висновку про часткове задоволення позову у розмірі 7.000 грн. На підставі ст.2371 КЗпП України,

Outcome: partial