Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся в суд із позовом до [PERSON] про встановлення розміру часток у спільній сумісній власності. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16.08.1985 р., котрий рішенням суду від 29.05.2013 р. розірвано. За час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], котра є об»єктом права спільної власності. Оскільки відповідач заперечує, що дана квартира є об»єктом права спільної сумісної власності, тому позивач просить визнати спірну квартиру по [ADDRESS] об»єктом їхньої спільної сумісної власності та визначити розмір часток у цій квартирі по ? їй та відповідачу. До початку розгляду справи по суті відповідач подав зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб, що втратили право на користування жилим приміщенням, котрий ухвалою суду від 08.11.2013 р. прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше 5 років, а тому на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України просить визнати їх такими, що втратили право на користування даним житлом В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та [PERSON] за первісним позовом та представники відповідача за зустрічним позовом підтримали первісний позов, в обґрунтування надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просять задовольнити первісний позов в повному обсязі, у задоволенні зустрічного відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] за первісним позовом та позивач і його представник за зустрічним позовом позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, в обґрунтування надали пояснення аналогічні тим, що викладені у ньому. Представник третьої особи ЖБК «Север-13» Василець К.М. суду пояснив, що з лютого 2013 р. [PERSON] та [PERSON] не проживають у [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вона проживає у [ADDRESS] з 2011 р. З цього часу у даній квартирі не проживає [PERSON] та [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що неодноразово приходив у гості до [PERSON] [ADDRESS], однак у ній жодного разу не було [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, свідків, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в зустрічному слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.08.1985 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володимир-Волинського міського суду 29.05.2013 року розірвано. Ордером №168 від 16.12.1988 р. підтверджується, що за час шлюбу сторін, відповідачу [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу «Север-13», надано квартиру по [ADDRESS]. У даному документі вказано членів сім»ї наймача: [PERSON] - дружина наймача, [PERSON] - дочка наймача. Відповідно до підпункту а п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно підпункту в п.6 вищенаведеної постанови, до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку у паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку у праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. З довідки житлово-будівельного кооперативу «Север-13» встановлено, що після надання у 1988 р. спірної квартири [PERSON], як члену ЖБК «Север-13», повна сплата пайових внесків за спірну кооперативну квартиру була здійснена у 1992 році. У той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм діючого на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність», право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало реєстрації. Так, норма ст. 15 даного закону визначала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Водночас, ст. 16 вищевказаного закону встановлювала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. При цьому, нормою ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю, чинною на час виникнення спірних правовідносин також визначалось, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Оскільки пайові внески були сплачені [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] за рахунок спільних коштів подружжя, тому з огляду вищенаведених норм, котрі були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що на момент остаточної сплати внесків у 1992 році квартира перейшла у власність [PERSON] та [PERSON], як спільне майно подружжя та підлягає поділу на загальних підставах. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки дана квартира є об»єктом спільного сумісного майна, між сторонами не встановлено жодних домовленостей щодо розміру часток у цьому майні відмінних від ?, та враховуючи приписи вищевказаних норм, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] після повної сплати пайових внесків належить на праві власності по 1/2 частині спірного нерухомого майна. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходить з наступного. Із змісту позовної заяви та наданих позивачем за зустрічним позовом та його представником пояснень вбачається, що він пред'явлений з підстав, визначених ст. 71,72 ЖК України. Під час розгляду справи позивач не подавав заяву про зміну підстав позову. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 17.05.2012 р. №170 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Оскільки спірна квартира є приватною власністю, тому згідно ст. 4 ЖК України вона відноситься до приватного житлового фонду. Зустрічний позов заявлений з підстав ст.ст. 71,72 ЖК України, котрі регулюють відносини між наймодавцем та наймачем або членами його сім»ї виключно щодо жилого приміщення державного і громадського житлового фонду. Проте, на думку суду дані норми не регулюють спірних відносини і правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного Кодексу, оскільки вони виникли між [PERSON], який є співвласником квартири, а не є наймачем житла державного, громадського житлового фонду, та [PERSON], котрий згідно ст. 64 ЖК України відноситься до членів його сім»ї, так як є його сином та користувався даною квартирою, як член сім»ї співвласника квартири, а не як член сім»ї наймача. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесу та положень ст. 31 ЦПК України, визначати підстави позову( чим обґрунтовуються позовні вимоги) і зміст вимоги( який спосіб захисту свого права обрав позивач), є виключним правом позивача. Оскільки [PERSON] звернувся із зустрічним позовом і просив вимоги задовольнити з підстав, передбачених ст.ст. 71,72 ЖК України, проте дані норми матеріального права не регулюють спірні відносини і до початку розгляду справи по суті позивач не подавав письмової заяви про зміну підстави позову, хоча у відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України судом таке право роз»яснювалось, тому у задоволенні зустрічного позову з підстав, передбачених ст.ст. 71,72 ЖК України слід відмовити. Окрім вищенаведеного суд звертає увагу на те, що згідно ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, чинним законодавством не передбачено можливості позбавлення власника права користування своїм майном або обмеження його у цьому, з підстав не користування ним протягом певного періоду. Згідно ч.3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2 ст. 13 цього кодексу, котра передбачає, що при здійсненні своїх прав особа зобов»язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Оскільки [PERSON] є співвласником спірного житла, має рівні з [PERSON] права щодо володіння, користування, розпорядження цим майном, а також беручи до уваги, що право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження та якого ніхто не може бути позбавлений з підстав не користування цим майном, тому позбавлення [PERSON] цього права, буде порушенням її права власності, що забороняється законом. Оцінивши всі докази в сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими, законними, доведеними, а тому підлягають до задоволення. Вимоги позивача за зустрічним позовом не ґрунтуються на вимогах закону, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: approved