Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивачка, її представник на задоволенні позову наполягали, просили розглянути справу без їхньої участі. Третя особа - Ренійська районна держнотконтора заперечень, додаткових заяв щодо позову не мала, просив про розгляд справи без участі її представника. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO]; копія свідоцтва від 21.06.1993р. про право власності на квартиру [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія заповіту [PERSON] від 14.12.2006р. на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копії витягів зі спадкового реєстру та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру; копія свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про народження позивачки; копія свідоцтва про народження відповідача; копія заяви [PERSON] від 20.10.2010р. про прийняття спадщини після смерті матері. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми нині померлої [PERSON] За життя [PERSON] на підставі свідоцтва про право на житло від 21.06.1993р. належала квартира [ADDRESS]. За життя [PERSON] розпорядилася належним їй майном на випадок своєї смерті, 14.12.2006р. склала заповіт на ім'я позивачки та відповідача, [INFO] - померла. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини сторони у справі звернулися до нотаріальної контори із заявами про її прийняття. Про це свідчать надані суду докази - копії витягів зі спадкового реєстру та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON], копія заяви [PERSON] до нотаріальної контори про прийняття ним спадщини. Оскільки прийняття спадщини є одностороннім правочином, тобто актом, що здійснюється у певній формі, сторони у справі фактично вчинили його, подавши відповідні заяви до нотаріальної контори щодо прийняття ними спадщини. Ст. 203 ЦК України встановлюються обов'язкові вимоги до правочину, ст. 215 ЦК України - підстави для визнання правочину недійсним. Як стверджує позивачка, вона після смерті матері наполягала на тому, щоб відповідач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що останній і зробив, однак, рішення про подачу заяви не відповідало його волевиявленню, він, насправді, не мав та не має бажання приймати спадщину після смерті матері, не заперечує, щоб це зробила позивачка одноособово. За таких обставин, позивачка вважає, що правочин, вчинений у вигляді подання заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті матері за заповітом може бути визнаний недійсним. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, сторони у справі є спадкоємцями за заповітом (ст. 1235 ЦК України). Вони у передбачений законом строк подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини, отже вважаються такими, що її прийняли. Згідно із ч.1-3, ч. 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи із вищенаведених положень законодавства, подача заяви про прийняття спадщини є правочином в зв'язку з тим, що це є дія особи, спрямована на набуття цивільних прав та обов'язків. Причому, цей правочин є одностороннім. Як було встановлено в ході судового засідання та не заперечувалося відповідачем у справі, подача заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті його матері була ініційована проханнями його рідної сестри - позивачкою у справі, вона не відповідала його внутрішній волі, оскільки він не бажав прийняти спадщину на майно, належне за життя його матері, та не має намірів її прийняти у подальшому. З урахуванням цього, односторонній правочин, вчинений відповідачем шляхом подачі ним заяви про прийняття спадщини, не відповідає ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, отже з підстав ч. 1, 3 ст. 215 він може бути визнаний недійсним.

Outcome: approved