Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх дитини (доньки): [PERSON], [INFO], у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання для розгляду справи по суті, позивач та відповідач не прибули, але були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду. До початку розгляду справи судом по суті, позивач (27 грудня 2013 року) подала клопотання про розгляд справи та ухвалення рішення по суті спору за її відсутності. Відповідач (27 грудня 2013 року) подав заяву про визнання позову у повному обсязі та зазначив, що визнає позов добровільно та безумовно, правові наслідки такого визнання йому відомі, зрозумілі, а їх роз’яснення з боку суду не потребує. Також вказав, що працює, має постійне місце роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю «Ритм» на посаді слюсаря - ремонтника. Як і позивач, просив суд розглянути справу та ухвалити рішення по суті спору за його відсутності. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався, та визнав позовні вимоги повністю, а позивач доводила свої вимоги тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, суд на основі всебічного, повного, об’єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні факти і обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON], [INFO], та відповідач, [PERSON], [INFO], перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 17 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області, про що було зроблено актовий запис №233 та видано свідоцтво про одруження (а.с. 8). Позивач та відповідач мають спільну дитину: доньку, [PERSON], яка народилась 29 лютого 2012 року, про що 06 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області було зроблено актовий запис та видано свідоцтво про народження (а.с. 7). Дитина, [PERSON], проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, а відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працевлаштованим, має постійне місце роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ритм» на посаді слюсаря - ремонтника (а.с. 5,6, 22). Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, в межах яких виник спір позивача та відповідача, у якості батьків щодо утримання дитини, в якому відповідач, як батько відмовляється від утримання своєї малолітньої дитини до досягнення нею повноліття. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права: Частину першу та другу статті 51 Конституції України, якими встановлено, що кожен із подружжя має рівні права і обов’язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов’язані утримувати дітей до їх повноліття. Частину шосту статті 7 та частину першу статті 141 Сімейного кодексу України, якими передбачено аналогічні положення, а саме те, що жінка та чоловік мають рівні права і обов’язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а також щодо дитини. Статті 180 та 181 Сімейного кодексу України, якими передбачено обов’язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, за домовленістю між батьками. Частину першу статті 15 Сімейного кодексу України, якою встановлено, що сімейні обов’язки є такими, що тісно пов’язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання відповідачем, як батьком дитини свого обов’язку з утримання дитини до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право позивача, як матері дитини, на рівність обов’язків між жінкою та чоловіком щодо дитини. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня пред’явлення позову. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з частиною першою та другою статті 184 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який підлягає індексації відповідно до закону. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). Отже, оскільки відповідач має постійний дохід, а позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду (тобто з 12 листопада 2013 року) та до досягнення дитиною повноліття, а відповідач при цьому визнає вказані вимоги у повному обсязі, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоров’я дитини чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України “Про судовий збір” №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2013 рік” від 06 грудня 2012 року №5515-VI складає 229 (двісті двадцять дев’ять) гривень 40 (сорок) копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави, у повному обсязі.

Outcome: approved