Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом про визнання наявності житлової площі та визнання за нею права власності на цю житлову площу, що розташована в приміщенні аптеки. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] та її представник пояснили, що в 1986 році її призначено завідуючою аптеки в с. Томашівка Дунаєвецького району Хмельницької області, де вона працювала до 1 листопада 2011 року. При призначенні її на посаду, з метою забезпечення житлом було надано частину приміщення, а саме – другий поверх будівлі з окремим входом, де вона з сім’єю проживає до цього часу. Весь час вона користувалась частиною будівлі аптеки, яка складається з двох сходових клітин розміром 12,4 м2 і 12,4 м2; коридором 9.1 м2; кухнею – 12,1 м2 ; кімнатами 11.4м2; 15,7 м2, 22,4 м2 та 22,4 м2, котельнею, яку сама побудувала, підвалом з трьох відділень розміром 8,1 м2; 26,3 м2, 14,0 м2, а разом площа, занята житлом складає 174,1м2. Будівля була побудована бувшим господарством (колгоспом) і передана на баланс центральної районної аптеки, а потім в 1992 році приміщення передано у комунальну власність. Однак приватизувати приміщення вона не може, оскільки Дунаєвецькою райрадою відмовлено у приватизації, тому звертається в суд і просить визнати за нею право власності, оскільки вона більше десяти років користується вказаним майном. Представники відповідачів з позовними вимогами погодились частково пояснивши, що дійсно позивачці з її сім’єю було надано, як жилі приміщення на другому поверсі аптеки в с.Томашівка, де вона проживає з 1986 року по даний час. Однак заперечують проти визнання за нею права на кімнату розміром 22,4м2 , яке значиться як «ленінська кімната», яка використовувалась для проведення лекції, зборів тощо, тому просять залишити за центральною аптекою комунального підприємства, ту частину приміщень, які не значаться як житлова площа. Розглянувши наявні по справі докази, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що позивачка з 7.02.1986 року була прийнята на посаду завідуючою аптекою № 133 в с. Томашівка Дунаєвецького району Хмельницької області, де працювала до 23.02.2012 року і надано частину приміщення, як жилу площу. Приміщення аптеки у зазначеному селі згідно паспорта аптеки, виданого Хмельницьким обласним виробничим об’єднанням «Фармація» 10.07.1989 року, переданого бувшим колгоспом, складається з виробничих приміщень та житлової площі. Жила площа складається з трьох кімнат коридора та кухні, розташовані у будівлі на другому поверсі. Як пояснили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] позивачка дійсно з 1986 року проживає в приміщенні аптеки за адресою с.Томашівка, вул. Центральна, 72 (бувша вул. Леніна) і займала кімнати, кухню, сходові клітини, взагалі весь другий поверх з окремим входом. Стосовно кімнати, яка позначена як «ленінська кімната», то нею вона користувалась також, хоча до жилої площі ця кімната не відноситься. Офіційно про звільнення цієї кімнати ні центральна аптека ні райрада не звертались. За вказаною адресою зареєстровані також її чоловік та дочка, що підтверджується довідкою сільради. Згідно рішення №358 виконкому Дунаєвецької райради від 23.ХІІ.1985 року приміщення було продане аптекоуправлінню – Дунаєвецької ЦРЛ №19. В даний час будівля аптеки за призначенням не використовується і віднесене до комунального підприємства Дунаєвецької ради. Аптека не працює з листопада 2011 року. В серпні 2013 року, позивачка звернулась до Дунаєвецької райради з приводу приватизації жилої площі, яка їй надана, однак їй відмовлено, оскільки ці приміщення до Державного житлового фонду не відносяться, що підтвердили також представники відповідачів. Судом також встановлено, що приміщення на другому поверсі будівлі аптеки, що складаються з двох сходових клітин розмірами 12,4 м2 та 12,4 м2; коридора - 9.1 м2; кухні – 12,1 м2 ; кімнат: 11.4м2 ; 15,7 м2, 22,4 м2 та 22,4 м2 , котельні 7,8 та підвалів 8,1 м2; 26,3 м2, 14,0 м2, які відносяться до другого поверху, мають відокремлений вхід і з моменту проживання там позивачки для іншої мети не використовувались. Відповідно до ст. 4 ЖК України, жилі будинки, також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Отже приміщення на які претендує позивачка є жилим приміщенням, котрі не є власністю відповідачів. Як видно з матеріалів справи і що підтвердили у судовому засіданні сторони дані жилі приміщення не відносяться ні до державного ні до комунального жилого фонду. В силу ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 9 ЦК України передбачено, що положення Цивільного Кодексу України застосовується в разі відсутності спеціального закону з приводу майнових відносин. Однак судом встановлено, що в даному випадку мають застосовуватись саме норми ЦК України, оскільки між сторонами виникли правовідносини з приводу права власності, а не найму жилого приміщення, при якому міг би застосовуватись спеціальний закон «Про приватизацію державного житлового фонду», в чому їй відмовлено. Позивачкою доведено, що вона добросовісно володіє чужим майном більше десяти років користується вказаним майном, проти чого ніхто не заперечував у встановленому законом порядку. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і способом захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України є визнання права. Крім того, в силу ст. 328 ч.2 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дані позиції відповідачами не спростовані і не обґрунтовані їх заперечення. Таким чином, враховуючи викладене та

Outcome: approved