Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що на підставі ордеру в 1973 році його матері [PERSON], як члену Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельного кооперативу № 174 Спорт», була надана квартира [ADDRESS] для проживання разом зі своєю сімєю. У вказаній квартирі вона проживала разом з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] В період шлюбу батьки разом сплачували вартість квартири та проживали в ній. В 1986 році батьки позивача виплатили повну вартість зазначеної квартири. 04 листопада 1996 року помер його батько [PERSON], за життя заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. На момент смерті батька позивач був неповнолітньою особою, що підтверджується копією його свідоцтва про народження та на момент смерті батька знаходився в місцях позбавлення волі. Законним його представником на той момент була мати [PERSON], яка всупереч вимогам діючого законодавства всі документи відносно спірної квартири оформила на своє імя. Звільнившись з місць позбавлення волі, а саме 04 грудня 1998 року позивач дізнався, що його мати померла 27 вересня 1998 року, пригнічений даною обставиною позивач скоїв злочин та був позбавлений волі строком на два роки і шість місяців. Відбувши покарання позивач повернувся та став проживати в [INFO]. Вироком АНД районного суду позивача було засуджено до восьми років позбавлення волі, тобто з 22 березня 2002 року по 29 жовтня 2009 року. Повернувшись з міст позбавлення волі він проживав в спірній квартирі. Відповідачка запевняла його, що квартира належить їм обом. Однак через деякий час відповідачка стала вимагати звільнити спірну квартиру, оскільки вона необхідна їй для проживання. Обурений такими діями відповідачки [PERSON] звернувся до голови ОК ЖБК № 174 «Спорт» з проханням надати йому довідку про стан спірної квартири. 15 жовтня 2012 року позивачу була надана довідка, з якої він дізнався, що його сестра являється єдиною власницею спірної квартири. Після чого 18 жовтня 2012 року позивач звернувся до четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS]. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18.10.2012 нотаріус відмовила йому у вчиненні нотаріальних дій у звязку з тим, що ним пропущено термін на прийняття спадщини. Крім того право власності на спірну квартиру оформлено за інших спадкоємцем. Таким чином позивач просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого 04 листопада 1996 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Крім іншого пояснив, що з 04 грудня 1995 року по 08 грудня 1998 року він перебував у місцях позбавлення волі і від матері дізнався про смерть батька. 27 лютого 1998 року він став повнолітнім, але з питання оформлення своїх спадкових прав нікуди не звертався із-за юридичної необізнаності. З 24 грудня 1998 року по червень 2001 року та з березня 2002 року по грудень 2009 року він знову перебував у місцях позбавлення волі. Лише десь восени або взимку 2011 року він дізнався проте, що квартира належить в цілому його сестрі [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі ордеру в 1973 році як члену Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельного кооперативу № 174 «Спорт», була надана квартира [ADDRESS]. [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] в 1986 року виплатили вартість кооперативної квартири у повному обсязі, що підтверджується довідкою виданої Обслуговуючим кооперативом «Житлово-Будівельний кооператив № 174 «Спорт» від 15.10.2012 за № 173. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Дана норма права кореспондується з положеннями ст.19-1 Закону України «Про кооперацію». Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що: б) при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. В абз.2 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. [PERSON] помер 04 листопада 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 27 вересня 1998 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.23 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Як встановлено судом та визнається позивачем, він після смерті батька з 1996 року до теперішнього часу до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини після батька [PERSON] не звертався, постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій, як то передбачено законодавством, суду не надав. Позивачем надано на підтвердження своїх вимог постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій від 18.10.2012, яка стосується відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири після смерті матері позивача [PERSON] Крім того, власником спадкового майна є відповідач [PERSON], яка отримала свідоцтво про право на спадщину від 12 серпня 1999 року. Зазначене свідоцтво на даний час не визнано недійсним, що також унеможливлює розгляд питання визнання права власності іншою особою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що всупереч вказаних вимог законодавства позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Outcome: dismissed