Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначив, що рішенням 7-ї сесії 1-го скликання Матюшівської сільської ради від 06.11.1991 року була розглянута його заява про наділ земельної ділянки площею 0,60 га, яка розташована за адресою: с. Матюші, Білоцерківського району по вулиці Фрунзе (новий масив), під будівництво нового житлового будинку і господарських будівель. Було вирішено надати йому земельну ділянку розміром 0,25 га. Рішенням виконавчого комітету Матюшівської сільської ради за № 26 від 09.03.1993 року позивачу був наданий дозвіл на індивідуальне будівництво. На підставі зазначених рішень позивач здійснив будівництво, яке в МБТІ до цього часу не зареєстровано по тій причині, що невідомо з яких підстав був виготовлений та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0,25 га, який він збудував на імя відповідача, який являється чоловіком його сестри, тому просить суд визнати зазначений Державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним і скасувати його. Під час розгляду справи позивач та його представник уточнили позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просять суд визнати рішення двадцять першої сесії Матюшівської сільської ради п'ятого скликання від 08.04.2009 року в частині надання [PERSON] у приватну власність земельні ділянки за адресою с. Матюші вул. Фрунзе, 104 Білоцерківського району Київської області - розміром 0,2500 га для обслуговування будинку та господарських споруд та 0,5016 га для ведення особистого селянського господарства - недійсним і скасувати його. Визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] площею 0,2500 га розташованою по адресі: село Матюші Білоцерківського району Київської області вул. Фрунзе, 104 для обслуговування будинку та господарських споруд - недійсним і скасувати його. Визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] площею 0,5016 га, яка розташована в с. Матюші Білоцерківського району Київської області вул. Фрунзе, 104 для ведення особистого селянського господарства - недійсним і скасувати його. У судовому засіданні позивач та його представники уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали повністю та пояснили суду, що право власності на спірну земельну ділянку було набуто у відповідності до діючого законодавства на якій здійснили будівництво будинку, яке на даний час є незавершеним і у звязку з перебігом значного часу з дня користування спірною земельною ділянкою просять суд в задоволені позову відмовити. Представники відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації Київської області та Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області позов не визнали, надали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши надані суду письмові докази, вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи тому до задоволення не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони у справі позивач та його представник [PERSON] і представник відповідача [PERSON] являються рідними братами та сестрою. Відповідач [PERSON] є чоловіком [PERSON] В листопаді місяці 1991 року, при виділені земель Матюшівської сільської ради мешканцям села, [PERSON] діючи від імені брата [PERSON] звернулась до сільської ради з його заявою про виділення земельної ділянки, що підтверджується архівною довідкою (а.с.34). Позивачу була виділена земельна ділянка площею 0,25 га в с. Матюші по вул. Фрунзе для будівництва жилого будинку і господарських будівель. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Рішенням виконавчого комітету Матюшівської сільської ради народних депутатів № 26 від 09.03.1993 року позивачу [PERSON] дозволено будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці і він був попереджений про необхідність одержання технічної документації архітектури перед початком будівництва ( а.с.35). Як пояснив позивач у судовому засіданні, він не звертався до архітектури району та підтвердив, що будівництво здійснював відповідач [PERSON] Судом також встановлено, що підтверджується поясненнями представника відповідача [PERSON] та письмовими договорами дарування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 14.08.1997 року ( а.с.94) та недобудованої літньої кухні ( а.с. 77), позивач добровільно відмовився від вказаної земельної ділянки на користь [PERSON], яка в свою чергу відмовилась від спірної земельної ділянки на користь відповідача [PERSON] Дані обставини підтверджуються витягом рішення Матюшівської сільської ради від 21.08.1997 року ( а.с.72,92-93). Також право власності та користування спірною земельною ділянкою відповідача [PERSON] за зазначеною адресою підтверджується копією рішення сесії Матюшівської сільської ради від 07.04.2003 року ( а.с.66, 68-69), витягом з рішення сесії Матюшівської сільської ради від 08.04.2009 року ( а.с. 78) та копіями Державних актів на право власності на земельні ділянки ( а.с. 73-74). На зазначеній земельній ділянці відповідач здійснює будівництво, що підтверджується копією будівельного паспорту ( а.с. 75-76). Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності із земель державної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 17 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування чітко передбачені ст. 122 Земельного кодексу України Відповідно до вимог статті 141 Земельного Кодексу України однією із підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Згідно ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування судом. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право влас ності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем доку мента, що посвідчує право власності чи право постійного ко ристування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Підставами для визнання рішення сесії сільської ради недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства. Обов'язковою умовою визнання рішення недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного рішення прав та охоронюваних законом інтересів громадян. Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве само врядування» виключно на прилюдних засіданнях сільської, се лищної, міської ради розглядуються питання про вирішення від повідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 21 ЦК України, - суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Крім того, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи наведене суд вважає, що відповідачем не порушенні права та законні інтереси позивача саме в межах заявленого позову, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При вирішені цивільного спору суд також враховує розяснення Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в п.11 якої зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. При вирішені цивільного спору сторона позивача не довела суду законних підстав визнання рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки відповідачу. Також в п. 27 розяснено, що згідно зі статтею 257 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Якщо для певних правовідносин, пов'язаних зі здійсненням права власності на землю чи користування нею, законом встановлено інші строки звернення до суду за вирішенням спору, застосовуються ці строки. В судовому засіданні відповідач та його представник, буду юридично необізнаними, в поясненнях суду заявили, що з часу користування спірною земельною ділянкою та отримання її у власність пройшов значний проміжок часу тому просять суд в задоволені позову відмовити, що суд розцінює як заяву застосувати при вирішенні спору строки позовної давності. Так, за ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до частин 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. При цьому суд критично відноситься до пояснень сторони позивача, що порушені права виявлені лише у 2012 році, оскільки сторони підтвердили користування земельною ділянкою відповідачем [PERSON] з 1996 року, тобто з початку здійснення будівельних робіт про які достовірно було відомо позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed