Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

11 червня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договорами позики, процентів за користування грошовими коштами, відшкодування моральної шкоди, стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу, мотивуючи позовні вимоги порушенням відповідачкою взятого на себе зобов'язання за договором позики і завданням йому такими діями матеріальної та моральної шкоди. Позивач [PERSON] надав суду заяву про підтримку заявлених позовних вимог та розгляд справи за його відсутністю з постановленням заочного рішення. Зі змісту позовної заяви убачається, що у 2012 році за ініціативою відповідачки на підставі усного договору позики він на виконання його умов на особисті витрати передав [PERSON] 2500 грн. Відповідачка, прийнявши від нього гроші, зобов'язався повернути їх до вересня 2012 року. року. Розписку на підтвердження факту отримання грошей [PERSON] надала 07 лютого 2013 року та у зв'язку із скрутним матеріальним становищем просила про розстрочку повернення позичених грошей, починаючи з 19 лютого 2013 року. Крім того, сторони домовились про сплату відповідачкою 1 % від залишку основного боргу за кожен день затримки, починаючи з 25 січня 2013 року. 25 лютого 2013 року [PERSON] повернула 300 грн., а 21 травня 2013 року після звернення позивача та у зв'язку з відсутністю коштів для погашення боргу вдруге надала розписку про зобов'язання повернення грошей. 23 травня 2013 року позивач у черговий раз звернувся до відповідача з вимогою про погашення суми боргу та відсотків за користування грошима та надав їй семиденний строк для добровільної сплати боргу, однак [PERSON] вказаною пропозицією не скористалась, борг не повернула. Посилаючись на наведені обставини та їх правове обгрунтування [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь: суму боргу за договором позики - 2200 грн.; проценти за користування грошима за період з 25 січня 2013 року по 31 травня 2013 року - 3925 грн.; у відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням зобов'язання - 1000 грн., витрати на правову допомогу 500 грн. та судовий збір, сплачений при звернені до суду - 229,40 грн. Відповідач [PERSON], належним чином сповіщена про час та місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні та не повідомила про причини неявки. Від неї не надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності або відкладення судового розгляду справи, у зв'язку з чим за письмовою згодою позивача суд відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України розглядає справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зі змісту частини другої статті 1047 ЦК України убачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 грн. у 2012 році, а остання зобов'язалась повернути їх до вересня 2012 року. При цьому розписки на підтвердження укладання договору позики були надані позивачу відповідачкою пізніше: перша - 07 лютого 2013 року, в якій зазначено (далі - мовою оригіналу): «Я, [PERSON], проживающая по адресу: [ADDRESS] обязуюсь вернуть долг в сумме 2500 грн., начиная с 19 февраля по частям. Начиная с 25 января 2013 года на сумму 2,5 тысяч гривен начисляются проценты 1% ежедневно» та друга - 21 травня 2013 року, в якій зазначено (далі - мовою оригіналу): «Я, [PERSON], проживающая по адресу: [ADDRESS], паспорт [NUMBER], выдан Кировским РВ УМВС Украины 5 сентября 2008 г., взяла в долгу [PERSON] сумму 2500 грн. До сентября 2012 г. деньги обязуюсь вернуть, но на данный момент не имею возможности возврата. Данная расписка заполнена в присутствии свидетеля [PERSON] и [PERSON]». У тексті зазначених вище розписок вказані прізвище, ім'я та по-батькові відповідача, її паспортні дані, міститься підпис останньої. З огляду на викладене та з урахуванням того, що з боку [PERSON] не надано жодних доказів для спростування факту отримання нею грошових коштів, суд вважає, що представлені позивачем розписки складені і підписані власноручно відповідачем. Зі змісту представлених письмових розписок вбачається, що в них зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність, мета отримання грошових коштів - саме у борг та зобов'язання їх повернути в конкретний строк. Договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей є моментом його укладення. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на наведене, на думку суду, між позивачем і відповідачем було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Така його форма (у вигляді розписок) надана договору за бажанням і домовленістю сторін правочину. Оригінали розписок знаходяться у позивача [PERSON] Таким чином, суд вважає, що зазначені розписки є документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику й укладення між ними договору позики, та визнає їх як належний доказ. Договір, як визначено в статті 629 ЦК України, є обов'язковим до виконання сторонами. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). Норми статті 1049 ЦК України зобов'язують позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається зі змісту позовної заяви та що підтверджено розпискою від 07 лютого 2013 року [PERSON] 25 лютого 2013 року повернула [PERSON] з загальної суми позики лише 300 грн. Таким чином до теперішнього часу [PERSON] не виконано умов договору і не повернуто позивачу в обумовлений термін грошові кошти у розмірі 2200 грн. і порушене право [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми основного боргу на його користь. За приписами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Враховуючи розмір, встановлений сторонами у договорі, стягненню підлягають проценти в розмірі 1 % за кожен день користування грошима в сумі 2500 грн. з 25 січня 2013 року по 25 лютого 2013 року та в сумі 2200 грн. за період з 26 лютого 2013 року по 31 травня 2013 року, які обчислюються за такими формулами: 2500 грн. х 1% х 31 день = 775 грн. 2200 грн. х 1% х 95 день = 2090 грн., що у загальній сумі складає 2865 грн. Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини порушника, з урахуванням інших суттєвих обставин. Під час розгляду справи позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту спричинення останньому нематеріальних втрат, пов'язаних з невиконанням відповідачем зобов'язання за договором позики. За таких обставин, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. задоволенню не підлягають. При вирішені питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати на правову допомогу віднесені до останніх, їх граничний розмір встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на корить якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплачена останнім при звернені до суду з цим позовом - 229,40 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах повинен визначатись виходячи з встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи викладене та той факт, що особа, яка надає правову допомогу не брала участі у судовому засіданні під час розгляду справи та вчинені будь-яких процесуальних дій поза його межами, заявлені [PERSON] вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial