Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-24 00:00:00

У червні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до Олександрійської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позов мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON], який є дідом позивача. [PERSON] за життя заповів позивачу належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Заповіт посвідчено старшим державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори Бендеровою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №1-1989. Позивач звернувся до Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 з заявою про прийняття спадщини, але нотаріус відмовив з тих підстав, що право власності на зазначену квартиру не зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Позивач вказує, що право власності [PERSON] підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 12 квітня 1993 року, тому просить визнати за [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER] право власності, в порядку спадкування за заповітом, на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але надав письмову заяву в якій просить розглянути справу у їх відсутність та не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 листопада 2012 року помер [PERSON]. Згідно заповіту 1993 року, який посвідчено старшим державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори Бендеровою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №1-1989, [PERSON] заповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що Свідоцтво на право власності на житло від 12 квітня 1993 року видано Виконавчим комітетом Олександрійської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 30 березня 1993 року. Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 17.03.1993 року не містить паспортних даних та підпису [PERSON] Так, питання приватизації квартир державного житлового фонду на час здійснення приватизації спірної квартири у квітні 1993 року регулювалось Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56. Відповідно до змісту статтей 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, в редакціях, що діяли станом на травень 1993 року, право на отримання займаного житла у власність в порядку приватизації мали лише особи, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону, тобто станом 22 липня 1992 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частина 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», встановлює, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 1.5. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (затверджено наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції наказу міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року № 6/5) обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів. Згідно ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у державній реєстрації права відмовляється в разі, якщо заявлене право власності або інше речове право вже зареєстроване. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Стаття 8 Закону України від 19.06.1992 «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), кімнату у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно з п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ст. 4 цього закону «Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно..» Закон в такій редакції діє з 16.03.2010 року. Житло, яке отримується в процесі приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», то, згідно з нормами Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нього з 16.03.2010 року виникає з моменту державної реєстрації права власності. Таким чином, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстровій книзі. Отже, передача квартир (будинків) у приватну власність з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації не потребує нотаріального посвідчення, та підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Саме це Свідоцтво є правовстановлюючим документом, який засвідчує право власності на житло. Отже, спірна квартира не була зареєстрована в органах БТІ, тому право власності [PERSON] на дану квартиру не підтверджено. Листом за №1980/02-31 від 07.06.2013 року державний нотаріус Ю.В. Глазков вказав, що не вправі видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS], після смерті [PERSON], так як його право власності на зазначену квартиру не зареєстроване у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Суд дійшов висновку про порушення нотаріусом статті 49 Закону України «Про нотаріат», чим обмежив право позивача на оскарження дій нотаріуса. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed