Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача державного підприємства «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що він працював на підприємствах ДП «Львіввугілля», що підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно довідки Міністерства Охорони Здоров'я України міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК серії 2-18 МАД №028814 від 28.03.1997р. позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання та 50% втрати професійної працездатності. Довідкою Міністерства Охорони Здоров'я України міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК серії ЛВА-1 №264116 від 06.04.2006р. позивачу встановлено третю групу інвалідності по причинні профзахворювання пожиттєво. Довідкою Міністерства Охорони Здоров'я України міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК серії ЛВА-2 №020351 від 27.03.2007р. позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності. Вважає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, що призвело до погіршення матеріального становища, втраті соціальних зв'язків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обов'язків. З покликанням на ст.ст. 23, 268, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, Рішення Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008року, постанову Пленуму Верховного суду №6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», просить суд стягнути з відповідача ДП "Львіввугілля" в його користь 130 000грн. відшкодування моральної, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. В запереченні на позовну заяву представник відповідача вказав, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із ушкодження здоров'я на виробництві передбачено ЗУ «Про охорону праці», який введено в дію з 24.11.1992 року. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці», відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного виливу, що спричинило погіршення з позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, які введені в дію з 01.07.1993 року. Відповідно до п. 38 Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Пунктом 11 Правил, передбачалося можливість відшкодування моральної шкоди в розмірі до 200 мінімальних розмірів заробітної плати, а змінами від 03.10.1997 року №1100 визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, незалежно від будь-яких виплат. Також позивачем порушено строки позовної давності. Просить у позовних вимогах [PERSON] відмовити повністю та застосувати строки позовної давності. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити в повному обсязі, в обґрунтування навів обставини, викладені у позовній заяві, вважає, що спричинення позивачу значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Кіямов П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім'я [PERSON], зокрема, з 26.02.1979 року по 16.03.1998 рік він працював на шахті №10 «Великомостівська» та виконував роботу підземного гірничого робітника та столяра. Із дослідженого акту розслідування професійного хронічного захворювання від 24.02.1997 року встановлено, що професійне захворювання [PERSON] виникло внаслідок контакту з шахтним пилом і перевантаження при роботі в шахті . Із довідки МСЕК Серії 2-18 МАД №028814 від 28.03.1997р. [PERSON] вперше встановлено третю групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. З довідки МСЕК серії ЛВА-1 №264116 від 06.04.2006р. [PERSON] встановлено третю групу інвалідності. В подальшому довідкою МСЕК серії ЛВА-2 №020351 від 27.03.2007р., позивачу [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності безтерміново. У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби. Таким чином, вперше позивачу [PERSON] встановлено 50% втрати працездатності - 28.03.1997року. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, у позивача виникло 28.03.1997 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності. На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963р. позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963р. моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інш. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов»язки позивач [PERSON] отримав ушкодження здоров»я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного захворювання від 24.02.1997р. Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993р. (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача державне підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. В свою чергу, що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. від 23.06.1993р. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи роз»яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосовує розмір мінімальної заробітної плати 1147 грн., який діє на час розгляду справи. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 130 000грн., суд задовольняє частково на суму п»ять тисяч гривень .

Outcome: partial