Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 жовтня 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та пояснив, що шлюб зі [PERSON] уклав 10 лютого 2009 року в Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, відповідач більше року назад покинула його разом з дитинною, з ними не спілкується, ніяких відносин не підтримує. З цих підстав просив шлюб розірвати, а неповнолітню доньку залишити проживати з ним. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з’явилась, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить її розписки в отриманні судової повістки, що є в справі (поштові повідомлення №00416583 від 12.11.2013 року та № 00399883 від 10.12.2013 року). Про причини неявки суд не повідомила, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд без її участі не надала, тому вважаючи її належними чином повідомленою, суд визнає причину її неявки неповажною і вважає необхідним ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши надані ним докази та матеріали цивільної справи, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 10 лютого 2009 року в Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №092483, виданим 10 лютого 2009 року вказаною сільською радою. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку – [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Відповідач більше року залишила сім»ю та дитину, проживає окремо, сторони не мають бажання зберегти сім’ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв’язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об’єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов’язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім’ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім’ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Позивач просить визначити місце проживання дитини з ним. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дітей, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов’язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved