Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, укладений між ним та відповідачем, дійсним, таким, що відбувся, та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 598 м. кв. по вул. Тургенєва,9 в м. Балта Одеської області, стверджуючи, що 07.08.2013 року відповідач уклала з позивачем договір дарування вище вказаного житлового будинку, згідно якого відповідач подарувала, а позивач прийняв у дарунок вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, відповідач передала позивачу правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, пообіцяла зявитися до нотаріальної контори для належного оформлення договору дарування, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення договору, до нотаріальної контори не зявляється, крім того, раніше спірний житловий будинок відповідач [PERSON] придбала у [PERSON], але встановленим порядком договір купівлі-продажу житлового будинку відповідач не посвідчила, свідоцтво про право власності на будинок не отримала, у відповідача відсутній державний акт на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Вказані обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися подарованим нерухомим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду з позовом, надав суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і те, що наміру оформити договір дарування належним чином у нотаріуса не має, просить справу розглянути за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності згідно договору дарування від 17.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстр №1626, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 598 м. кв. по вул. Тургенєва,9 в м. Балта Одеської області, який вона продала відповідачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.04.2013 року, але встановленим порядком угоду купівлі-продажу у нотаріальній конторі вони не оформили, свідоцтво про право власності [PERSON] не отримала, що сторони уклали між собою договір дарування вище вказаного житлового будинку від 07.08.2013 року, згідно якого відповідач подарувала, а позивач прийняв у дарунок вище вказаний житловий будинок і по акту прийому-передачі від 07.08.2013 року відповідач передала, а позивач прийняв житловий будинок з господарськими будівлями, що відповідач взяла на себе зобовязання оформити договір дарування належним чином у нотаріальній конторі, але до нотаріуса не зявилася. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до п.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила у клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір дарування, укладений 07.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності обдарованого і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved