Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Краматорського технологічного технікуму з вказаним позовом, збільшивши розмір позовних вимог, в якому зазначила, що 12.10.2004 року на підставі наказу № 80 була прийнята на роботу в технікум на посаду методиста, 01.09.2008 року переведена на посаду заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання, а 27.08.2012 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України звільнена з займаної посади. Рішеннями Краматорського міського суду від 01.03.2013 року та апеляційного суду Донецької області від 23.04.2013 року її звільнення було визнано незаконним і вона поновлена на посаді, а 23.05.2013 року вона фактично поновлена на роботі. Однак, 24.04.2013 року директор технікуму знову розпочав процедуру її повторного звільнення. Без попередження профспілки, членом якої вона є, він в той же день надав їй повідомлення про майбутнє звільнення з посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Перебуваючи на посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання, вона підписала посадову інструкцію, затверджену директором, змін в організації виробництва та праці в технікумі не відбулося і підстав для її звільнення не було. Повторне її звільнення з посади вважала незаконним, оскільки директор технікуму порушив процедуру звільнення, своєчасно не повідомивши профспілкову організацію про можливе її звільнення та не отримавши згоду на це від Краматорської територіальної та первинної профспілок, в той час коли вона є членом профкому останньої, та у відповіді остання зазначила, що без проведення змін в організації виробництва та праці і без дотримання вимог ст. 43 ч.8 КЗПП України, таке подання не може бути розглянуто. При врученні повідомлення про можливе звільнення з посади їй не було запропоновано всі наявні посади. В результаті цього звільнення вона втратила нормальні життєві зв'язки, не могла спілкуватися з рідними та друзями, змушена була витрачати додаткові зусилля для організації свого життя. Завдану їй моральну шкоду внаслідок порушення її трудових прав оцінила в 3000 гривень. Просила визнати недійсними акти кадрової комісії від 26.04 2013 року та 26.06.2013 року щодо її невідповідності посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання, визнати незаконними і скасувати накази про звільнення № 98 від 25.06.2013 року та наказ № 139 к від 29 липня 2013 року про зміну дати звільнення, поновити її на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду 3000 грн. Рішенням Краматорського міського суду від 25 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Краматорського технологічного технікуму про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Скасовано наказ № 98 к від 25.06.2013 року та наказ № 139 к від 29.07.2013 року про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання Краматорського технологічного технікуму на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання Краматорського технологічного технікуму з 25 червня 2013 року. Стягнуто з Краматорського технологічного технікуму на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12690,69 грн., моральну шкоду в розмірі 500 гривень. Стягнуто з Краматорського технологічного технікуму в дохід держави судовий збір в розмірі 458 грн. 80 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги. 1). Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, [PERSON] просила рішення суду змінити частково, скасувати наказ № 98 к від 25.06.2013 року в частині її звільнення, стягнути з Краматорського технологічного технікуму на її користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня її звільнення по день винесення рішення Краматорським міським судом. В обґрунтування доводів скарги [PERSON] зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що у Краматорському технологічному технікумі не відбулося змін в організації виробництва та праці за рахунок скорочення чисельності штату, про що свідчать наявні у справі докази. Відповідач не використав усі можливості з метою її працевлаштування у технікумі а саме: їй було запропоновано лише ті посади, які вона не могла займати через відсутність відповідної освіти і які на той час вже були зайняті за суміщенням робітниками з числа працівників технікуму. Також було порушено процедуру взаємовідносин з профспілкою, оскільки повідомлення до профспілкової організації не направлялось, а попередили її про звільнення тоді, коли вона не була поновлена на роботі. Подання на її звільнення направлено до профспілки 17.04.2013 року, а доповнення до нього - 26.04.2013 року, тобто до її фактичного поновлення на посаді. На момент цього подання вона перебувала на обліку в міському центрі зайнятості. Судом не враховано вимоги її уточненої позовної заяви, а тому дата звільнення за рішенням суду не відповідає фактичній даті її звільнення та запису в трудовій книжці, внаслідок чого помилково нарахована і сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим позивачка просила рішення суду змінити. 2). Відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги відповідач зазначив, що [PERSON] була звільнена з посади з дотриманням всіх норм трудового законодавства. Суд помилково дійшов помилкового висновку про дату звільнення позивачки з посади, не врахував, що наказом № 139 від 29.07.2013 року було внесено зміни до наказу № 98 від 25.05.2013 року, та датою звільнення [PERSON] слід вважати 26 липня 2013 року. В рішенні суду вказав дату поновлення [PERSON] на посаді 25.06.2013 року, коли фактично вона була звільнена 26 липня 2013 року. Апелянт також вважає і помилковими висновки суду щодо порушення відповідачем процедури звільнення [PERSON], як члена профспілкової організації. Відповідні подання були своєчасно направлені до первинної профспілкової організації технікуму та до Краматорської територіальної профспілки робітників підприємств, установ та організацій, які у відповідь не надали обґрунтованої відмови на звільнення [PERSON] В судовому засіданні апеляційного суду директор Краматорського технологічного технікуму скаргу технікуму просив задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив її відхилити. Представник позивача [PERSON] та позивачка доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги технікуму заперечували, просили її відхилити. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, а Краматорського технологічного технікуму - відхилити, виходячи з наступного. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Краматорський технологічний технікум є вищим навчальним закладом першого рівня акредитації та фінансування фонду оплати праці працівників технікуму, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до п. 4.4.1 Статуту Краматорського технологічного технікуму, прийнятого загальними зборами трудового колективу (Протокол №1 від 17.09.2003 року), затвердженого і реєстрованого у Міністерстві освіти і науки України 02.10.2003 року за №153, директор технікуму в межах наданих йому повноважень, зокрема: затверджує його структурний та штатний розклад; видає накази і розпорядження, обов'язкові для виконання працівниками і структурними підрозділами технікуму; приймає на роботу та звільняє з роботи працівників; здійснює контроль за якістю роботи викладачів. Крім того, відповідно до п.8.2 Статуту, директор технікуму та головний бухгалтер несуть персональну відповідальність за цільове використання коштів, отриманих з державного бюджету. Наказом директора Краматорського технологічного технікуму №80 від 12.10.2004 року [PERSON] прийнята на посаду методиста технікуму, а наказом директора технікуму №107 від 01.09.2008 року її переведено на посаду заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання. У зв'язку зі зменшенням контингенту студентів та з метою подальшої економії бюджетних коштів, наказом директора КТТ № 83од від 20.04.2012 року було скорочено посаду заступника директора технікуму з питань гуманітарної освіти та виховання. Наказом директора технікуму №71к від 27.08.2012 року, [PERSON] 27.08.2012 року [PERSON] - заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання, у зв'язку з скороченням чисельності штату і відмовою від переведення на іншу роботу, було звільнено з посади. Не погодившись зі своїм звільненням, [PERSON] звернулась до Краматорського міського суду з позовною заявою до Краматорського технологічного технікуму про скасування наказів №83д від 20.04.2012 року та №71к від 27.08.2012 року про поновлення її на роботі на посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання. Рішенням Краматорського міського суду від 01.03.2013 року по справі № 0528/17233/2012 позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, скасовано наказ № 71к від 27.08.2012 року та поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання Краматорського технологічного технікуму. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23.04.2013 року рішення Краматорського міського суду від 01.03.2013 року було змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, в частині правомірності проведення скорочення посади заступника директора технікуму з питань гуманітарної освіти та виховання технікуму та внесення відповідних змін у штатний розпис учбового закладу, зазначивши, що викладені у рішенні від 23.04.2013 року висновки щодо відмови у задоволенні позову в частині визнання незаконними наказів №83 від 20.04.2012 року та № 112 від 18.04.2012 року про внесення змін у штатний розклад є правом відповідача і суд не може втручатися у фінансово-господарську діяльність технікуму. Відповідно до ч.З ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд першої інстанції дійшов висновку, що скорочення посади заступника директора технікуму з питань гуманітарної освіти та виховання КТТ та внесення відповідних змін у штатний розпис КТТ було здійснено правомірно у відповідності із Статутом технікуму та норм законодавства, та посада заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання була фактично скорочена. Ухвалюючи рішення по даній справі, суд дійшов висновку, що згідно наказу по технікуму № 98 к від 25.06.2013 року [PERSON], заступнику директора технікуму з питань гуманітарної освіти і виховання, було надано основну щорічну відпустку на 28 календарних днів з 27 червня по 25 липня 2013 року за період роботи з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року, з подальшим звільненням 25 липня 2013 року за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.4, 40). Листом від 25 квітня 2013 року позивачка [PERSON] була повідомлена відповідачем про майбутнє її звільнення з посади з 27 червня 2013 року та їй запропоновано на вибір вакантні посади водія, робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель і обладнання, робітника, зайнятого ремонтом та обслуговуванням технічного обладнання та електрообладнання, завідувача майстерень, практикуючого психолога, тощо. Їй також було роз'яснено право ознайомитись з діючим штатним розписом та посадовими інструкціями у відділі кадрів технікуму (а.с. 12). 18.04.2013 року та 25.04.2013 року директором Краматорського технологічного технікуму в первинну профспілкову організацію було направлено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України, а 27.06.2013 року - повторне подання з уточненням дати звільнення позивачки (а.с.13, 14-15, 59-60), на які 08.05.2013 року головою первинної профспілки була надана відповідь щодо необхідності дотримання відповідачем строків звернення до профкому при звільненні працівника, що свідчить про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки (а.с.61). Окрім цього, 18.04.2013 року та 25.04.2013 року відповідачем в Краматорську територіальну профспілку працівників підприємств, установ і організацій теж було направлено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.1ст.40 КЗпП України (а.с. 16, 17-18). 27.08. 2013 року на адресу [PERSON] було направлено копію наказу про внесення змін до наказу директора технікуму № 98 від 25.06.2013 р. про дату звільнення позивачки з 26 липня 2013 року. Як вбачається з матеріалів справи, в штатному розписі учбового закладу на момент звільнення позивачки посада заступника директора технікуму з питань гуманітарної освіти та виховання відсутня (а.с. 89-90, 91-92). Вирішуючи справу, суд дійшов висновку, що [PERSON] незаконно звільнена з посади заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання під час знаходження її у відпустці з 27 червня по 25 липня 2013 року включно, згідно наказу відповідача № 98 к від 25.06.2013 р. (а.с 4), а тому останній не мав право звільняти позивачку з 25 липня 2013 року, що є порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Окрім цього, на порушення вимог ст. 43 КЗпП України, звільнення позивачки відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є позивачка. Стягуючи на відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн., суд керувався вимогами ст. 237-1 КЗпП України і виходив з того, що неправомірними діями відповідача позивачці спричинено моральні страждання , що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині позову, суд виходив з безпідставності та недоведеності заявлених позовних вимог, яка сторонами не оскаржується. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення апеляційний суд вважає, що при звільненні позивачки з боку відповідача, дійсно, порушено процедуру її звільнення, оскільки відповідачем не отримано попередню згоду на її звільнення, як від первинної профспілкової організації, так і Краматорського територіальної профспілки працівників підприємств, установ і організацій, відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України. Розірвання трудового договору з працівником - членом первинної профспілкової організації з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП (крім випадку ліквідації підприємства), відповідно до ч. 1 ст. 43 цього Кодексу може провадитися лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), членом якої є цей працівник. Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця установлено ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 р. № 1045-XIV (далі - Закон № 1045) і ст. 43 КЗпП. У випадках, передбачених законодавством про працю, роботодавець для одержання згоди на розірвання з працівником трудового договору має внести до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідне обґрунтоване письмове подання. Виборний орган профспілки розглядає це подання відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону № 1045 та ч. 2 ст. 43 КЗпП у 15-денний строк у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, зокрема, адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд подання відкладається до наступного засідання у межах вищезазначеного 15-денного строку. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворений, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про ухвалене рішення письмово у триденний строк після його ухвалення. На нашу думку, повідомлення профспілкового комітету про надання попередньої згоди на звільнення працівника може бути складений у довільній формі. До нього доцільно додати витяг з протоколу засідання профспілкового комітету. У разі пропуску вищезазначеного триденного строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні нема обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як вбачається з довідки голови Краматорської територіальної профспілки працівників підприємств, установ та організацій від 27 вересня 2013 року за вих. № 4627 [PERSON] є членом Краматорської територіальної професійної спілки працівників підприємств, закладів та організацій (КТПС), та перебуває на обліку в первинній профспілковій організації Краматорського технологічного технікуму з 04 листопада 2011 року по теперішній час і з цієї дати є членом профкому цієї організації (а.с. 151). Частинами третьою та четвертою статті 252 КЗпП передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства (так само структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний профспілковий орган), крім випадків додержання загального порядку, допускається, якщо є попередня згода виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Враховуючи, що позивачка [PERSON] є членом профспілки первинної організації а також перебуває у складі профкому цієї ж організації, в такому випадку відповідачу потрібно було отримати згоду вищого виборного органу цієї профспілки - Краматорської територіальної професійної спілки працівників підприємств, закладів та організацій, який таку згоду на звільнення не надав, як і первинна профспілкова організація. За вказаних обставин, відповідач, ні в якому разі не міг звільняти позивачку з займаної посади, а тому її звільнення є незаконним. Однак повністю погодитись з висновками суду щодо дати її звільнення та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки не можна, виходячи з наступного. Поновлюючи на роботі [PERSON] та визначаючись з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки, суд виходив з дати її звільнення - 25 червня 2013 року. Втім, суд не врахував, що відповідач іншим наказом № 139к від 29 липня 2013 року вніс зміни до свого наказу № 98 від 25 червня 2013 року та зазначив дату звільнення [PERSON] - 26 липня 2013 року, про що зазначили сторони і це підтверджується наявним у справі наказом (а.с.129). Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передають місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно довідки технікуму від 09.08.2013 р. за вих. № 100 та пояснень сторін, позивачка [PERSON] працювала за п'ятиденним робочим тижнем з двома вихідними днями (субота, неділя), за травень 2013 року позивачці нарахована заробітна плата в розмірі 1124 грн. 46 коп. за 8 відпрацьованих робочих днів, а за червень 2013 року - 2522 грн. 21 коп. за 17 відпрацьованих робочих днів. Середньоденна заробітна плата складає 145 грн. 87 коп. (1124 грн. 46 коп. + 2522 грн. 21 коп. ) : 25 робочих днів (8 роб. дні + 17 роб. днів) ( а.с. 88, 166). Кількість робочих днів за період після звільнення позивачки з роботи з 26 липня 2013 року по 25 жовтня 2013 року складає 69 робочі дня. Виходячи з цього, середній заробіток [PERSON] за весь час вимушеного прогулу роботи з 26 липня 2013 року по 25 жовтня 2013 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, складає 10 065 грн.03 коп. (145 грн. 87 коп. х 69 роб. дні), а тому рішення суду в цій частині та дати поновлення на роботі позивачки підлягає зміні. Наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи підлягають відхиленню, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду та не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавства пов'язує можливість скасування судового рішення. Що ж стосується доводів позивачки, то апеляційний суд визнає їх обґрунтованими лише в частині зміни дати звільнення і розміру стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Інші доводи її скарги не приймаються до уваги, оскільки не доведені наявними у справі доказами. Таким чином, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми права, рішення суду слід змінити, поновивши позивачку на посаді заступника директора з питань гуманітарної освіти та виховання Краматорського технологічного технікуму з 26 липня 2013 року та стягнути з Краматорського технологічного технікуму на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2013 року по 25 жовтня 2013 року в сумі 10 065 грн.03 коп., відмовивши в задоволенні апеляційної скарги відповідача та частково задовольнивши апеляційну скаргу позивачки. Одночасно, на підстави ч.3 ст.88 ЦУПК України на користь держави, слід стягнути судовий збір в сумі 229 грн.40 коп. та 114 грн. 70 коп., а всього - 344 грн.10 коп. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial