Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-10 00:00:00

05 квітня 2013 року позивач звернулася з вказаним позовом до Центрального районного суду м. Миколаєва який в подальшому уточнила та просила суд визнати за нею право власності на: ? частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів по проспекту [ADDRESS], що належить [PERSON], 1/2 частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів по проспекту [ADDRESS], що належить [PERSON]; виділити частки кожного з співвласників квартири [ADDRESS], тобто по 1/5 частці кожному співвласнику та визнати за нею право власності на належну [PERSON] 1/5 частку зазначеної квартири, а також стягнути з [PERSON] 1 600 000,00 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що між нею та [PERSON] було укладено договір позики згідно умов якого позичальник отримав у позику кошти в розмірі 30000,00 грн., які зобов'язався повернути до 15 березня 2013 року, а у випадку неналежного ним виконання грошових зобов'язань - зобов'язався передати у власність позивачу належне йому майно: 12 частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів за адресою: [ADDRESS], про що складено відповідну розписку. Зобов'язання за вказаною розпискою відповідачем [PERSON] не виконані, хоча письмова вимога про виконання зобов'язань була йому вручена 21 березня 2013 року. Схожий договір позики було укладено між позивачем та [PERSON] на суму позики 70000.00 грн., із кінцевим строком повернення - до 15 березня 2013 року, та зобов'язанням позичальника у випадку прострочення грошового зобов'язання передати у власність позивача належне йому майно: 12 частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів за адресою: [ADDRESS], та 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Зобов'язання за вказаною розпискою відповідачем [PERSON] не виконані, хоча письмова вимога про виконання зобов'язань була йому вручена 21 березня 2013 року. Також позивач вказала, що 01.04.2012 року між позивачем та [PERSON] було складено розписку, згідно якої [PERSON] отримав позику в розмірі 1600000,00 грн., із кінцевим терміном повернення до 01.04.2013 року, та згідно змісту якої позичальник за належне виконання ним зобов'язань, поручився всім належним йому майном. Зобов'язання за вказаною розпискою відповідачем [PERSON] не виконані, хоча письмова вимога про виконання зобов'язань була йому вручена 10 квітня 2013 року. За викладеного позивач, посилаючись на діюче законодавство просила позов задовольнити. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач звернулася до суду з заявою, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, згідно змісту поданих заяв відповідачі позовні вимоги визнають та проти їх задоволення не заперечують. Треті особи в судове засідання не з'явились, звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, просили суд ухвалити рішення відповідне до діючого законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 174 ЦПК України, у випадку, коли відповідач визнає позовні вимоги, суд, за наявності на те правових підстав ухвалює рішення про задоволення таких вимог. 15 березня 2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики згідно умов якого позичальник отримав у позику кошти в розмірі 30000,00 грн., які зобов'язався повернути до 15 березня 2013 року, а у випадку неналежного ним виконання грошових зобов'язань - зобов'язався передати у власність позивачу належне йому майно: 12 частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів за адресою: [ADDRESS], про що складено відповідну розписку. 15 березня 2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики на суму позики 70000,00 грн., із кінцевим строком повернення - до 15 березня 2013 року, та зобов'язанням позичальника у випадку прострочення грошового зобов'язання передати у власність позивача належне йому майно: 12 частину нежитлових приміщень магазину промислових товарів за адресою: [ADDRESS], та 1/5 частину квартири [ADDRESS]. 01.04.2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якої [PERSON] отримав позику в розмірі 1600000,00 грн., із кінцевим терміном повернення до 01.04.2013 року, та згідно змісту якої позичальник за належне виконання ним зобов'язань, поручився всім належним йому майном. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. При цьому суд зауважує про те, що діючим законодавством, ст. 203 ЦК України, передбачено, що правочин має укладатися у формі, встановленій законом, та відповідно до змісту розписок, обов'язок позичальника, щодо передачі майна у власність кредитору має забезпечувальний, до основного зобов'язання (позики) характер. Такі правовідносини врегульовані Главою 49 ЦК України, а саме - параграфом 1 та 6. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до положень Закону України «Про Іпотеку», договір іпотеки має бути вчинено в письмовій формі та посвідчено нотаріально та такий правочин підлягає державній реєстрації. За викладених обставин суд вважає доведеним той факт що між сторонами було укладено договори позики, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії розписок, факт невиконання боржниками взятих на себе зобов'язань, ухилення від їх належного виконання (про що, зокрема, свідчать наявні в матеріалах справи копії вручених вимог від 21 березня 2013 року та 10 квітня 2013 року) та розміри заборгованостей за розписками, а за такого позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованостей за розписками підлягають задоволенню. Щодо вимог кредитора про визнання за ним права власності на майно, вказане в розписках як нібито передане в заставу кредитору у забезпечення належного виконання зобов'язань позичальників за договорами позики, то суд зазначає про те, що правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, та позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав та охоронюваних Законом інтересів, а за такого позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3441,00 грн.

Outcome: partial