Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що житловий будинок № 50, по вул. Комсомольській в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області, належав колгоспному двору, головою якого була його мати [PERSON], а членом колгоспного двору був позивач. 15 листопада 2008 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину зазначеного будинку, яку прийняв позивач, як спадкоємець за заповітом. Однак в звязку з тим, що за життя матері на будинок не були оформлені правовстановлюючі документи, що перешкоджає позивачу отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, позивач просив суд встановити факт належності житлового будинку, розміщеного по вул. Комсомольській, 50, йому та померлій матері у рівних частках та визнати за ним право власності на зазначений будинок. На призначену дату розгляду справи позивачем було надано письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Шевченківської сільської ради в судове засідання не прибув, надав заяву в якій зазначив, що заперечень проти позову не має та просить розглянути справу за його відсутності. На підставі письмових заяв сторін суд ухвалює рішення за відсутності сторін без фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД № 174382, виданого повторно 3 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського РУЮ Одеської області, актовий запис № 57, батьками [PERSON] записано [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідок, виданих 25 квітня 2013 року Шевченківською сільською радою Кілійського району за №№ 702, 703, на 16 квітня 1991 року двір за адресою: с. Шевченкове Кілійського району Одеської області, вул. Комсомольська, 50, відносився до категорії колгоспних дворів. До складу двору входили: 1/ [PERSON], [INFO], яка померла 15 листопада 2008 року /голова домогосподарства/; 2/ [PERSON], [INFO] /син/, який до дня смерті матері проживав та був зареєстрований за вказаною адресою. Відповідно до технічного паспорту, складеного КП «Кілійське РБТІ та РОН», житловий будинок по вул. Комсомольській, 50, в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області станом на 17.05.2013 року в цілому складається з: житлового будинку літ. А, 1947 року побудови; комори літ. Б; комори літ. В; навісу літ. Г; навісу літ. Д; сараю літ. Е; навісу літ. Ж; сараю літ. З; убиральні літ. И; надвірних споруд -№ 1-5, І. Як вказано в свідоцтві про смерть серії І-ЖД № 156239, виданому виконкомом Шевченківської сільської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 79, [PERSON] померла 15.11.2008 року. Згідно заповіту, посвідченому 25.02.2008 року секретарем Шевченківської сільської ради в реєстрі за № 46, [PERSON] заповіла все своє майно своєму синові [PERSON] Згідно листа Кілійської районної державної нотаріальної контори № 665/01-16 від 12.06.2013 р., після смерті [PERSON], яка померла 15 листопада 2008 року, спадкова справа не заводилась, в передбачений законом термін /6 місяців з дня відкриття спадщини/ до Кілійської районної державної нотаріальної контори ніхто не звертався. При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства: У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, що діяла до 15.04.1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1-2 ст. 123 ЦК УРСР доля члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» - до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Згідно ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 1.07.1990 р., майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р. № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації. Згідно п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду. Виходячи з наведеного суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про встановлення факту належності житлового будинку йому та спадкодавцю в рівних частках, як членам колишнього колгоспного двору та визнання за позивачем права власності на ? частину зазначеного будинку, як майно члена колишнього колгоспного двору. Стосовно заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадщину, суд виходить з наступного: Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону Української РСР «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Норма, що передбачала можливість членів сім'ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року. У зв'язку з цим Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності» роз'яснив, що правила ст. 563 ЦК України про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. В разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судом, спадщину у вигляді 1/2 частини будинку після смерті [PERSON], яка померла 15.11.2008 року, відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв позивач [PERSON], інші спадкоємці відсутні, однак позивач не має можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, на підставі чого суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та вважає, що право позивача на спадщину підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в звязку з чим задовольняє позов.

Outcome: approved