Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" в особі Сквирської філії по експлуатації газового господарства звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 січня 2009 року близько 8 год. 45 хв. по вул. Київській в м. Сквира сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Дачія Логан", державний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON] та автомобіля "ВАЗ-21099", державний номер [NUMBER], що належить ВАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз", під керуванням водія [PERSON] В результаті зіткнення автомобіль "ВАЗ-21099" отримав механічні пошкодження. Працівниками ДАІ здійснено оформлення даної дорожньо-транспортної пригоди та встановлено, що ДТП сталася через допущену неуважність та порушення ПДР України водієм [PERSON] Постановою Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області від 08.02.2009 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 КК України по факту вказаної дорожньо-транспортної пригоди та вирішено притягнули [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Згідно автотоварознавчого дослідження № 06029КМ (КО) від 06.04.2009 року матеріальний збиток, завданий позивачеві становить 15245,08 грн. 27.04.2011 року ВАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" змінило найменування на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз". Відповідно до листа Сквирського районного суду Київської області від 19.08.2011 року № 7, адміністративний матеріал на [PERSON] за ст. 124 КУпАП до Сквирського районного суду Київської області не надходив. Відповідач добровільно відмовляється відшкодувати завдані збитки. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача 15245,08 грн. завданого матеріального збитку та 188,20 грн. судового збору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зазначені в позовній заяві підтримав в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, заперечення виклав у письмовій формі, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що він не є винною особою у скоєнні ДТП, а являється лише його учасником, таким самим як і позивач по справі. Це підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.02.2009 року, з якої вбачається, що в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] було відмовлено, оскільки відсутній склад злочину, передбаченого ст. 286 КК України. Відповідна постанова сторонами не була оскаржена в порядку ст. 99-1 КК України. Окрім того, згідно листа Сквирського районного суду від 19.08.2011 року № 7 слідує, що адміністративний матеріал на [PERSON] за ст. 124 КУпАП в 2009 році до суду не надходив, тобто відповідача не було визнаний винним, останній не притягувався до адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення. Відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2013 року, до моменту розгляду справи по суті позивач нe уточнив суть своїх позовних вимог в частині заміни належного відповідача по даній справі та стягнення відповідної суми з ВАТ HACK "Оранта", оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована. Окрім того, звертає увагу суду на той факт, що згідно ст. 37 "Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування чи зменшенні розміру виплати у страхової компанії не було, оскільки позивач не повному об'ємі подав документи до ВАТ HACK "Оранта", залишивши справу на "призволяще" і лише в грудні 2009 року звернувся до відповідача про відшкодування шкоди на загальних підставах цивільного законодавства.. Судом встановлено, що 12 листопада 2008 року між відповідачем [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Національною страховою компанією "Оранта" було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВВ/ 8448475, відповідно до якого відповідач [PERSON], застрахував, зокрема, власний транспортний засіб марки "Dacia Logan", 2006 року випуску, державний номер знак [NUMBER]. Відповідно до зазначеного договору, строк якого закінчувався 19 листопада 2009 року, шкода заподіяна майну потерпілого відшкодовується на суму 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. Сума франшизи за договором становить 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. 29 січня 2009 року близько 08 години 45 хвилин відповідач [PERSON], керуючи належним йому автомобілем "Dacia Logan" рухався по вул. Київській у м. Сквирі та допустив зіткнення з автомобілем "ВАЗ-21099", який належить ПАТ "Київоблгаз" під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 08 лютого 2009 року постановою в.о. інспектора з дізнання ВДАІ по обслуговуванню Сквирського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області відмовлено у порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбачено ст. 286 КК України по факту дорожньо-транспортної пригоди. Постановлено притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності згідно ст. 124 КУпАП. Згідно автотоварознавчого дослідження від 06 квітня 2009 року матеріальний збиток завданий позивачу становить 15 245,08 грн. Згідно довідки ВДАІ з обслуговування Сквирського району УДАІ ГУ МВС України в Київській області від 16 березня 2010 року, ДТП сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] пункту 13.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до листа Сквирського районного суду Київської області від 19.08.2011 року № 7, адміністративний матеріал на [PERSON] за ст. 124 КУпАП до Сквирського районного суду Київської області не надходив. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вказано, що "під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Це також узгоджується із правовою позицією викладеної в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" (далі - Постанова ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року) передбачено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Суд вважає, що позивачем не подано до суду будь-яких доказів, що підтверджують наявність складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КупАП в діях відповідача, зокрема, вину відповідача [PERSON] передбачену диспозицією ст.124 КУпАП, оскільки постановою Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області від 08.02.2009 року, відносно відповідача [PERSON], відмовлено в порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 КК України по факту вказаної дорожньо-транспортної пригоди, та вирішено притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Але, відповідно до листа Сквирського районного суду Київської області від 19.08.2011 року № 7, адміністративний матеріал на [PERSON] за ст. 124 КУпАП до Сквирського районного суду Київської області не надходив. Крім того, суд вважає, що окрім загальних положень відшкодування матеріальної шкоди, до даних правовідносин потрібно також застосувати положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 р. № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV), оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у ВАТ HACK "Оранта", строк якої на момент вчинення ДТП не закінчився. Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону № 1961-IV). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV). В силу ст. 988 ЦК України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Презумпцією ст. 1194 ЦК України зазначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У зв'язку із цим, при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі (п. 16 Постанови ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року). Згідно ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 119 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про зміну неналежного відповідача. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 133, ч.1 ст. 134 ЦПК України, позивач не позбавлений права у встановленому законодавством порядку заявляти клопотання про забезпечення доказів, а саме подавати клопотання окремим процесуальним документом. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування (п. 16 Постанови ПВССУ № 4 від 01.03.2013 року). Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] згоду на відшкодування шкоди позивачу не давав. А тому, з урахуванням дійсного розміру шкоди в сумі 15 245,08 грн., відсутності вказаних виплат страхового відшкодування ВАТ HACK "Оранта" позивачу у строк встановлений законом, зважаючи на вимоги ст. 1194 ЦК України щодо відсутності у застрахованої особи (відповідача) обов'язку перед позивачем по відшкодуванню шкоди у зв'язку з не перевищенням розміру заподіяної шкоди ліміту страхового відшкодування, суд, виконавши вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснивши позивачу право ставити питання про залучення до участі у справі страхової компанії у порядку ст.ст. 33, 36 ЦПК України, вважає що непред'явлення позивачем вимог до страховика ВАТ HACK "Оранта" за наявності достатніх підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика ВАТ HACK "Оранта", - є підставою для відмови в позовних вимогах до відповідача [PERSON] у повному обсязі. Оскільки, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed