Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

До Котовського міськрайонного суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що з 20 березня 1982 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. 24 травня 2013 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області шлюб між сторонами по справі розірвано. За час проживання у зареєстрованому шлюбі, подружжям [PERSON] було придбано двокімнатна кватира [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS], двокімнатна квартира в житловому будинку [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,009 Га та незавершене будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Окрім вказаного подружжям [PERSON] було придбано рухоме майно: - стіл-книга, вартістю 300 гривень; - телевізор вартістю 1500 гривень; - бойлер вартістю 1000 гривень - холодильник двокамерний вартістю 3500 гривень - меблевий гарнітур, шафи-купе вартістю 4000 гривень - кухонний меблевий набір вартістю 6000 гривень - ліжко подвійне вартістю 2500 гривень - 2 спальних куточка вартістю по 4500 гривень, на суму 9000 гривень - диван розкладний вартістю 1500 гривень - стіл-книга вартістю 300 гривень - пилосос вартістю 1520 гривень - телевізор вартістю 1500 гривень - мікрохвильова піч вартістю 500 гривень - газовий котел вартістю 5000 гривень - пральна машина вартістю 2000 гривень - морозильна камера об'ємом 350 дм3 - холодильник однокамерний вартістю 1000 гривень - дров'яний котел вартістю 3000 гривень - дров'яний котел для лазні вартістю 2000 гривень - контейнер торгівельний вартістю 20 000 гривень - товар - дублянки 60 штук, загальною вартістю 240 000 гривень З огляду на наведене позивач звернувся до суду та просить суд винести рішення, яким майно подружжя розділити між ним та відповідачем - [PERSON], виділивши йому: - стіл-книгу, вартістю 300 гривень; - телевізор вартістю 1500 гривень; - бойлер вартістю 1000 гривень; - холодильник двокамерний вартістю 3500 гривень; Відповідачу виділити: - меблевий гарнітур, шафи-купе вартістю 4000 гривень - кухонний меблевий набір вартістю 6000 гривень - ліжко подвійне вартістю 2500 гривень - 2 спальних куточка вартістю по 4500 гривень, на суму 9000 гривень - диван розкладний вартістю 1500 гривень - стіл-книга вартістю 300 гривень - пилосос вартістю 1520 гривень - телевізор вартістю 1500 гривень - мікрохвильова піч вартістю 500 гривень - газовий котел вартістю 5000 гривень - пральна машина вартістю 2000 гривень - морозильна камера об'ємом 350 дм3 - холодильник однокамерний вартістю 1000 гривень - дров'яний котел вартістю 3000 гривень - дров'яний котел для лазні вартістю 2000 гривень - контейнер торгівельний вартістю 20 000 гривень - товар - дублянки 60 штук, загальною вартістю 240 000 гривень Стягнути з відповідача на його користь грошовий еквівалент різниці в частках в сумі 147 875 гривень. Визнати за ним право власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS], ? частину житлового будинку [ADDRESS], ? частину квартири [ADDRESS], ? частину земельної ділянки площею 0,009 Га та незавершеного будівництва по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов з урахуванням заяви про зміну переліку спільного сумісного рухомого майна подружжя . Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, та посилались на свої заперечення проти позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 березня 1983 року. 24 травня 2013 року вказаний шлюб розірвано. Вказані обставини підтверджуються рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 34.05.2013 року. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, а відповідно до вимог ст. 71 СК України, майно що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. За змістом ч. 1 ст. 62 СК України особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов: істотність збільшення вартості майна; збільшення такої вартості саме за час шлюбу; а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. До нормативно-правових актів які регулюють порядок поділу майна подружжя відноситься і Постанова пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», (далі - ППВС України № 11 від 21.12.07 p.). Пункт 23 ППВС України № 11 від 21.12.07 p., дає роз'яснення згідно з яким спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З зазначеного витікає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будинки, квартири та інші об'єкти, які належать подружжю. Нерухоме майно: двокімнатна кватира [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS], двокімнатна квартира в житловому будинку [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,009 Га та незавершене будівництво житлового будинку по [ADDRESS] являються майном яке сторони визнали набутим за час шлюбу. Частина 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 та 370 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згоди про добровільний поділ майна сторонами не досягнуто. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Згідно зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Незавершений будівництвом будинок літ «А» «а» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] готовністю 51% відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України не зареєстрований у відповідному органі технічної інвентаризації і не може бути об'єктом цивільно-правових відносин. При встановлених обставинах відсутні правові підстави для поділу майна, яке не зареєстроване у встановленому законом порядку. Юридично це майно не знаходиться у власності сторін. Реального настання наслідків, а саме отримання [PERSON], чи [PERSON] у власність /володіння, користування, розпорядження/ будинку згідно ст. 63 СК України не відбулося. На даний момент у [PERSON] та [PERSON] відсутні документи, які б підтверджували їх власність на Незавершений будівництвом будинок літ «А» «а» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] готовністю 51% . [PERSON] є власником тільки земельної ділянки. Сторони же не позбавлені права на звернення до суду за захистом своїх прав, а саме поділу майна після оформлення спірного незавершеного будівництвом будинку літ «А» «а» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] готовністю 51%. Вимоги про стягнення грошових коштів за будівельні матеріали на будівництво незавершеного будівництвом будинка літ «А» «а» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] готовністю 51% не заявлялися та не були предметом судового розгляду. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При поділі майна суд враховує, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Сторонами не досягнута згода щодо розподілу спільного майна подружжя, а тому суд визнає в порядку розподілу спільного сумісного майна за [PERSON], в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, право власності на ? частину квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] ., та на ? частину житлового будинку , що розташований за адресою [ADDRESS]. Щодо поділу квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку про те, що вказане майно не підлягає поділу, тому як є право власності на 1/4 у відповідача, яке на вказану нерухомість виникло у 1996 році в порядку ст.65-1 ЖК України внаслідок приватизації житла. Внесення змін у законодавство у 2011 року щодо правового режиму приватизованого одним із подружжя в період шлюбу житла не являється достатньою підставою для висновку про набуття другим подружжям права спільної сумісної власності на це житло. Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і узгоджуються з вимогами ст.ст.60, 69 СК України, ст.5 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Так, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. З системного аналізу ст. ст. 65-1 ЖК України, ст.т.1,8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що квартира (або якась її частка), одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із державного житлового фонду. Також майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з заявленого обсягу майна, наявність якого обидві сторони визнали, сторонами нажито за час шлюбу та визначена його вартість. Як убачається з матеріалів справи, судом ретельно досліджено обставини щодо наявності майна, його оцінки та застосовано найбільш оптимальний варіант розподілу, враховуючи інтереси подружжя. Таким чином, суд з урахуванням дизпозитивності та змагальності сторін, приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] просив стягнути компенсація за рухоме майно у сумі 17300 грн., а відповідач [PERSON] фактично погодилася з розміром та наявністю рухомого майна визначеним позивачем, а саме меблі кухонні - 3500грн., ліжко подвійне - 2500 грн., спальні кутки 2 шт. - 4500грн., мікрохвильова піч - 500грн., пральна машина - 2000грн., морозильна камера - 2500грн., холодильник - 3500грн., штори 8шт. - 4000грн., світильники бра 14 шт. - 700грн., пилосмокт - 2000грн., - залишити у користування [PERSON] , залишити у власність [PERSON] диван розкладний - 2500грн., штора віконна - 500 грн. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Позивач, щодо позовної вимоги, щодо розподілу дублянок 60 шт. - 240000 грн., сімейних кошт - 200000 грн., одяг товар - 100000 грн., торгівельний повільно - 20000 грн. не довів своєї позовної вимоги, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснював позивачці її права та обов'язки. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволені позову про поділ вказаного майна. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] половини вартості за проведення судових експертиз та досліджень. Згідно до квитанції про проведення експертизи, вартість робіт склала 6 000 гривень. Таким чином як оплату експертизи було покладено на обидві сторони, які про це відповідач та її представник не заперечували, та відповідно ? частина вартості експертизи підлягає стягненню з [PERSON] та складає 3 000 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема, витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Outcome: partial