Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

В квітні 2013 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, просили визнати частково недійсною спільну постанову Генерального директора і профспілкових комітетів ПАТ « ЄВРАЗ [PERSON]», пояснивши, що працювали у Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ [PERSON]» (правонаступника Відкритого акціонерного товариства «СУХА БАЛКА») на різних професіях і посадах. За час роботи позивачів ( [PERSON] з 01.01.1990 р. по 17.12.2004 р., [PERSON] з 30.11.2001 р. по 07.11.2011 р.) у Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ [PERSON]» (Відкритому акціонерному товаристві «СУХА БАЛКА») наказами Відповідача неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади всім працівникам підприємства, що підтверджується наказами по підприємству. Відповідачем - Публічним акціонерним товариством «ЄВРАЗ [PERSON]» неправильно розраховувалась і виплачувалась позивачам( [PERSON] за період з 01.01.1995 р. по 17.12.2004 р., [PERSON] за період з 30.11.2001 р по 07.11.2011 р.) їх заробітна за час їх відпусток, а саме без коригування їх заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати позивачам за весь період роботи у Відповідача заробітної плати за час відпусток. Факт зазначених порушень визнаний Відповідачами у Спільній постанові Генерального Директора та голів профспілкових комітетів Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ [PERSON]» від 06.02.2012р. Позивачі вважають, що зменшення суми недоплаченої заробітної плати на 29% на підставі Спільної постанови від 06.02.2012 р. є неправомірним і безпідставним. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] декілька разів змінював позовні вимоги остаточно просив визнати недійсним п. 1.3 спільної постанови генерального директора і профспілкових комітетів ПАТ « ЄВРАЗ [PERSON]» від 06.02.2012 року № 3. Вважає, що постанова суперечить законодавству про оплату праці, прийнятий з порушеннями за формою та порядком прийняття. До того ж відсутні підстави для прийняття такої постанови. Представники відповідача ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» проти позову заперечували в повному обсязі. Вважають, що прийняття спірної постанови відповідає законодавству та усталеним звичаям, які склалися на підприємстві. В подальшому рішеннями профкомів профспілок були погоджені дії голів профспілок при підписанні спільної постанови, таким чином перевищення повноважень не було. До того ж, спільну постанову застосовували при вирішенні спорів між працівниками і ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» в судових провадженнях та суди надавали їй відповідну оцінку. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, та не враховано, що підприємство на власний розсуд вже визначило корегуючи коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства і прийняло рішення про розрахунок цих суми за формулою: Корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71. Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» через канцелярію суду подала заперечення на позовну заяву в якому позов не визнали в повному обсязі та просили розглянути справу без їх участі. Представник первинної організації незалежної профспілки гірників України ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» до суду не з'явився, через канцелярію суду подали клопотання розглядати cправу без їх участі. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягаючими задоволенню з наступних підстав. 06 лютого 2012 року генеральним директором ПАТ Євраз [PERSON] з профспілковими комітетами з метою усунення виявлених порушень прийнято спільну постанову № 3, якою встановлено, що виходячи із фінансових можливостей підприємства при розрахунку заробітної плати за час відпусток за період з 01.01.1995р. по 01.03.2010р., як працівникам, так і колишнім працівникам, коригуючи коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства та рішеннями, передбаченими колективним договором, розраховуються за формулою: коригуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) х 0,71 (а.с.5). Підписання відбулося на спільному засіданні за участі генерального директора [PERSON], голови ППО ПМГУ [PERSON] та голови ППО НПГУ [PERSON], підписано вищевказаними особами. Після цього спільна постанова була погоджена профспілками. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Вказані положення викладено в рішенні Конституційного [PERSON] України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013. Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей (тобто зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування). Положення Порядку обов'язкові для виконання підприємствами усіх форм власності та господарювання на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". На думку суду, виконавчим органом генеральним директором підприємства в межах повноважень на підставі Статуту відповідне рішення у вигляді акту щодо зменшення коефіцієнту при розрахунку оплати праці в період відпусток працівників не приймалося, а спільна постанова носить погоджувальний характер із профспілками і не є належним рішенням уповноваженого органу ПАТ Євраз [PERSON]. На виконання спільної постанови було видано Наказ № 296 від 16.02.2012 року, яким визначено порядок розрахунку (а.с. 28). Проте вказаний Наказ також не містить відповідного рішення з приводу питання щодо зменшення коефіцієнту. У звязку з чим, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, та що підприємство на власний розсуд вже визначило корегуючи коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства і прийняло рішення про розрахунок цих сум за формулою: корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71, а тому незастосування судом цієї формули є незаконним, не можуть бути взяті до уваги з вищенаведених підстав. Щодо посилання представників відповідача ПАТ Євраз [PERSON] на пропуск строків позовної давності слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 Кодексу "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Як зазначено в позовній заяві, позивачі дізналися про порушення свого права лише в квітні 2013 року, і саме з цього часу починається перебіг позовної давності, відповідачем не надано доказів на підтвердження пропуску позивачами строків позовної давності. Не заслуговують на увагу і посилання представника відповідача на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.04.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, як на підставу звільнення від доказування, оскільки згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, даною нормою встановлено преюдиціальність певних фактів, встановлених при розгляді справи, а не визначених судом у порядку ст. 215 ЦПК України правовідносин відповідно до встановлених фактів. Обов'язковими для суду є лише висновки Верховного [PERSON] України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (ч. 2 ст. 214 ЦПК України). Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому слід керуватися принципом визнання незаконним умов, які погіршують правове становище працівників порівняно з законодавством. На відміну від Цивільного кодексу України, котрим передбачено недійсність договорів, які не відповідають вимогам закону, укладених з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, суперечать цілям договору та в ряді інших випадків, норми законодавства про працю (зокрема стаття 16 Кодексу) передбачають можливість визнання недійсними лише окремих умов, а не визнання недійсними в цілому. З огляду на вищевикладене суд приходить до переконання, що застосування при розрахунку заробітної плати п. 1.3 спільної постанові Генерального Директора та голів профспілкових комітетів Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ [PERSON]» від 06.02.2012р. погіршує правове становище працівників, призводить до обмеження їх конституційних прав та законних інтересів, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved