Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати договір про спільну діяльність від 21.01.2013 року, укладений між ним та відповідачем [PERSON], зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] за актом приймання-передачі частку нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частку нежитлових приміщень [ADDRESS], які [PERSON] отримав відповідно до умов Договору про спільну діяльність від 21.01.2013 року, визнати право власності за [PERSON] на нежитлову будівлю [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та на нежитлові приміщення [ADDRESS] Також, просив зобов'язати відповідача [PERSON] замовити та виготовити технічні паспорти у відповідних, ліцензованих (сертифікованих) організаціях на наступне майно: нежитлову будівлю [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та нежитлові приміщення [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач [PERSON] зазначив, що він 21.01.2013 року, уклав з відповідачем [PERSON] договір про спільну діяльність. Пунктом 1.1. Договору позивач та відповідач узгодили, що предметом даного договору є: «Сторони за даним Договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності». Згідно пункту 3.1. Договору позивач в термін протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору зобов'язується передати відповідачу частку нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частку нежитлових приміщень [ADDRESS] Актом приймання-передачі майна від 21.01.2013 року позивач передав, а відповідач прийняв частку нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частку нежитлових приміщень [ADDRESS] Згідно пункту 4.1. Договору відповідач з моменту підписання даного Договору зобов'язувався перерахувати позивачу платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 130 000 грн. Розділом 6 Договору встановлено, що внеском позивача є частка нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частка нежитлових приміщень [ADDRESS], частка позивача складає 95%. Внесок відповідача - особиста трудова участь, а також 130000 (сто тридцять тисяч) грн., тобто частка відповідача складає 5 %. Однак, відповідач не виконує умови договору про спільну діяльність від 21.01.2013 року, зобов'язання по сплаті своєї частки не виконав, однак і продовжує здійснювати власні справи за рахунок спільного майна, на претензії не реагує, а тому позивач змушений звернутися з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів. Представник позивача просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 21 січня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Пунктом 1.1. Договору позивач та відповідач узгодили, що предметом даного договору є: «Сторони за даним Договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності». Згідно пункту 3.1. Договору позивач в термін протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору зобов'язується передати відповідачу частку нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частку нежитлових приміщень [ADDRESS] Актом приймання-передачі майна від 21.01.2013 року позивач передав, а відповідач прийняв частку нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частку нежитлових приміщень [ADDRESS] Згідно пункту 4.1. Договору відповідач з моменту підписання даного Договору зобов'язувався перерахувати позивачу платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 130 000 грн. Розділом 6 Договору встановлено, що внеском позивача є частка нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частка нежитлових приміщень [ADDRESS], частка позивача складає 95%. Внесок відповідача - особиста трудова участь, а також 130000 (сто тридцять тисяч) грн., тобто частка відповідача складає 5 %. Крім того, пунктом 5.2. Договору, керівництво сумісною діяльністю за даним Договором, а також ведення спільних справ доручається відповідачу. Пунктом 7.2. Договору визначено, що підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється в термін, на підставі окремого балансу, який складає відповідач. Баланс повинен бути поданий позивачу, не пізніше 30 числа, кожного календарного місяця, поточного року. З поданої позовної заяви та доданих документів вбачається, що вимоги даного пункту Договору повністю ігноруються відповідачем, звіт про діяльність на протязі року, жодного разу не було подано позивачу, прибуток від здійснення спільної діяльності не перераховувався на користь позивача. Оскільки, в договорі про сумісну діяльність мета є загальною для всіх учасників, то позивач 10.04.2013 року вручив претензію відповідачу про розірвання Договору та сплату заборгованості в розмірі 130 000 грн. Однак, відповідач проігнорував зазначену претензію та не виконує умови договору про спільну діяльність. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Статтею 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. Відповідно до п. 9.5 Договору про спільну діяльність даний Договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною своїх зобов'язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем умови Договору виконувалися неналежним чином. Також, судом встановлено, що відповідач безпідставно зайняв більшу частину нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та частину нежитлових приміщень [ADDRESS], та використовує їх зовсім з іншою метою ніж це було передбачено Договором, та стверджує, що у позивача відсутні будь-які підстави для володіння, розпорядження та користування спірною будівлею і він фактично одноособово її відремонтував та створив новий об'єкт нерухомості. З вказаними обставинами позивач не може погодитись, оскільки він ще на початку 2008 року власними зусиллями та коштами, почав будівництво нежитлової будівлі [ADDRESS], загальною площею 319,00 кв.м. та здійснив реконструкцію нежитлових приміщень [ADDRESS], а також є користувачем земельної ділянки під нежитловою будівлею та сплачує відповідні податки за користування землею. Крім того, на замовлення позивача ПП «АКБ «Готика» (ліцензія серії АГ №575056 від 09.03.2011 року) розроблено проект «Будівництво нежилої будівлі [ADDRESS]» та проект «Реконструкція нежитлових приміщень [ADDRESS]». Будівництво об'єктів нерухомого майна було завершено позивачем та виготовлено технічні паспорти нежитлової будівлі та нежитлових приміщень. Тобто, на момент підписання Договору між сторонами, позивачем вже було створено об'єкт нерухомості, яким він користувався та розпоряджався на власний розсуд. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та те, що відповідач [PERSON] не виконав належним чином свої зобов'язання відповідно до умов договору про спільну діяльність та те, що позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, то суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved