Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

18 липня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги невиконанням відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання і завданням йому такими неправомірними діями матеріальних збитків. 18 січня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01 грудня 2011 року, як такого, що укладений внаслідок омани, мотивуючи свої вимоги протиправними діями позивача. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на обставини і факти, викладені у позовній заяві, та зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] у 2011 році було укладено усний договір позики, на виконання умов якого [PERSON] передав у борг відповідачу 114000 грн. на його особисті потреби. Передача і отримання вказаної суми грошей у позику була оформлена 01 грудня 2011 року письмовою розпискою про отримання грошей, яку відповідач власноруч написав і особисто підписав у присутності двох свідків, зобов'язавшись їх повернути. Викладені [PERSON] у змісті розписки фактичні обставини відповідають дійсності, його дії при її написанні були добровільними, ніякого тиску на нього не чинилось. Розписка була написана у присутності інших осіб. Зазначені відповідачем у зустрічній позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Незважаючи на письмове звернення [PERSON] до відповідача з вимогою про повернення грошей у строк до 06 червня 2012 року, [PERSON] у добровільному порядку не бажає виконати взяте на себе грошове зобов'язання та не повертає одержану за договором у власність суму позики, чим суттєво порушує його законні права і інтереси. На момент звернення до суду відповідач не повернув борг і безпідставно прострочив виконання грошового зобов'язання. Такими неправомірними діями відповідача [PERSON] завдані матеріальні збитки. Враховуючи викладене, представник позивача [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики у розмірі 114000 грн. та понесені при зверненні до суду судові витрати у сумі 1140 грн. Просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] за його безпідставністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пославшись на їх безпідставність - фактичне не укладення між ним та позивачем 01 грудня 2011 року договору позики. У судовому засіданні, заперечуючи первісний позов, та підтримуючи свій зустрічний позов, [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] стверджували, що [PERSON] гроші в сумі 114000 грн. у позивача не позичав, і таку суму від нього не отримав. [PERSON] зазначив, що на протязі трьох років він, як приватний підприємець, перебував у договірних відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю приватна фірма «Віола», директором якої є [PERSON], але особисто з ним не знайомий, та взагалі ніколи не бачив його на власні очі. Так, 09 грудня 2011 року [PERSON] запросили до кабінету заступника директора фірми [PERSON], яка повідомила йому, що в результаті проведеної у товаристві аудиторської перевірки була виявлена його заборгованість перед ТОВ ПФ «Віола» у сумі 114000 грн. Погрожуючи йому і чинячи на нього психологічний тиск, перший заступник директора наполягла на тому щоб той написав розписку про те, що він узяв у [PERSON] в борг виявлену суму заборгованості в розмірі 114000 грн. Крім неї, в кабінеті знаходились інші співробітники фірми, у тому числі начальник служби безпеки, який погрожував йому фізичною розправою якщо той не напише таку розписку та у подальшому не поверне гроші. При цьому ніяких накладних та актів звірки, які б підтверджували слова [PERSON], йому надані не були. Перебуваючи у пригніченому стані, та під тиском працівників товариства, він був змушений власноруч написати розписку. Факт наявності усного договору між ним та [PERSON], реальної передачі позивачем йому коштів та їх отримання, як позики, [PERSON] категорично заперечує, стверджуючи, що ніяких коштів у борг він не брав. При цьому відповідач та його представник наполягали на тому, що розписка була складена [PERSON] саме 09 грудня 2011 року, а не 01 грудня 2011 року, як заявлено позивачем у позовній заяві, що також є доказом нікчемності та недостовірності боргової розписки. Крім того, 09 лютого 2012 року керівництво ТОВ ПФ «Віола» звернулось до Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за фактом шахрайських дій на загальну суму 142702,51 грн. Свою провину у скоєні даного злочину він категорично заперечує, у зв'язку з чим, з метою встановлення автентичності його підписів на відповідних документах, було призначено почеркознавче дослідження. За результатами проведеної почеркознавчої експертизи було встановлено, що підписи під накладними належать іншій особі та не були виконані [PERSON] У зв'язку з чим, за результатами перевірки заяви [PERSON] правоохоронним органом винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю в його діях складу злочину. Звертатися до суду для того, щоб оскаржити написану ним розписку [PERSON] не став, оскільки вважав, що ситуація, яка склалася між ним та керівництвом ТОВ ПФ «Віола», вичерпана. Лише після початку розгляду вказаної цивільної справи, у травні 2013 року, відповідач звернувся до Кіровського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення співробітників ТОВ ПФ «Віола» до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 355 КК України, тобто за примушування та вимогу до виконання цивільно-правового зобов'язання, з погрозою насильства над потерпілим. Матеріали за його зверненням прокуратурою Кіровського району м. Макіївки Донецької області зареєстровані у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань та направлені за територіальною підслідністю до СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області. 17 вересня 2013 року постановою старшого слідчого СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України закрито у зв'язку з відсутністю в діях співробітників ТОВ ПФ «Віола» складу правопорушення. Не погодившись з прийнятим рішенням, [PERSON] звернувся до прокуратури Київського району м. Донецька з посиланням на неналежне проведення слідчим відділом досудового розслідування за його заявою. За результатами розгляду його звернення, 28 жовтня 2013 року старшим прокурором прокуратури Київського району м. Донецька було прийнято рішення про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, як прийнятого передчасно, та його повернуто на адресу СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області для організації подальшого розслідування. Крім того, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, [PERSON] в судовому засідання заперечував факт отримання ним вимоги [PERSON] про повернення суми боргу. За його словами, позивач таким чином намагається ввести суд в оману. Враховуючи викладене, посилаючись на те, що договір позики, який підтверджується розпискою від 01 грудня 2011 року, вчинений проти його справжньої волі, внаслідок обману та застосування психологічного тиску з боку інших осіб, [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] просять суд задовольнити зустрічний позов [PERSON] та визнати недійсним договір позики, укладений між ним та [PERSON] 01 грудня 2011 року на суму 114000 грн., у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК). Цивільно-правовий договір у частині першій статті 626 ЦК України визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем [PERSON] та його представником надано суду письмову розписку від 01 грудня 2011 року, у змісті якої зазначено наступне (далі - мовою оригіналу): «Расписка. Я, [PERSON], проживающий по адресу: [ADDRESS], паспорт: [NUMBER] выдан Кировским РО Макеевки ГУ УМВС Украины в Донецкий обл. 21 июня 1998 г. на основании договора займа от 1 декабря 2011 заключенного в устной форме получил от [PERSON] 114 000 гривен (сто четырнадцать тысяч). Обязуюсь возвратить всю сумму займа в полном объеме не позднее. Расписка написана мною собственноручно в присутствии свидетелей. Дата - 01.12.2011 г. Подпись. 1. [PERSON]. 2. [PERSON]. Дата - 01.12.2011 г. Подпись». Зі змісту представленої письмової розписки убачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність саме за договором позики, мета отримання грошових коштів - саме у борг на підставі усного договору позики. У наявності у тексті розписки є особистий підпис позичальника [PERSON] У судовому засіданні відповідач визнав, що текст представленої позивачем розписки написаний та підписаний ним власноручно. Факт передачі і отримання грошових коштів у розписці посвідчений свідками [PERSON] і [PERSON] Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до норм чинного цивільного законодавства письмова форма договору позики в наслідок його реального характеру є доказом не лише фактом укладання угоди, але і факту передачі грошей позичальнику. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аргументуючи підстави зустрічного позову про визнання недійсним спірного договору позики [PERSON] послався на його безгрошовість та написання боргової розписки внаслідок застосування до нього психологічного тиску зі сторони заступника директора фірми [PERSON] та співробітників ТОВ ПФ «Віола», у тому числі начальника служби безпеки, який погрожував йому фізичною розправою. Відповідач наполягав на тому, що спірна розписка, яка складена ним під тиском з боку співробітників ТОВ ПФ «Віола», підтверджує не передачу грошових коштів, а гарантує сплату ним грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, яка виникла в нього перед ТОВ ПФ «Віола» в результаті здійснення ним підприємницької діяльності. Стаття 1051 ЦК України надає позичальнику право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини Згідно з частинами 1 і 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Для чинності правочину, відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями частини 1 статті 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Зі змісту статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У постанові від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що: п.20 - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення; п.21 - при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Зі змісту вищенаведених норм закону випливає, що при заявлені вимог про визнання правочину недійсним повинні бути доведені факти обману чи насильства та наявність їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Обставини застосування психологічного тиску мають існувати саме на момент вчинення правочину. За ініціативою сторони відповідача в судовому засіданні допитаний у якості свідка батько відповідача [PERSON] повідомив суду, що його син [PERSON] грошей у борг не брав. Більше того, 01 грудня 2011 року він всю першу половину дня знаходився у нього вдома, допомагаючи збирати і встановлювати меблеву стінку, а вже приблизно о 14-00 годині вони разом вирушили на день народження бабусі [PERSON] - [PERSON] де перебували до дев'ятої години вечора. Крім нього, зазначену обставину може підтвердити чоловік його сестри - [PERSON], який також в той день перебував на дні народження. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що 01 грудня 2011 року у матері його дружини - [PERSON] був день народження, на якому були присутніми [PERSON] та його син - відповідач по справі [PERSON] Вони обидва прийшли на свято приблизно о чотирнадцятій годині та перебували на ньому до дев'ятої години вечора. Він не має відомостей щодо того, де перебував [PERSON] в той день до 14-00 години та про наявність у нього будь-яких боргових зобов'язань. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], пояснив суду, що він та [PERSON] більше трьох років, здійснюючи підприємницьку діяльність, перебували у договірних відносинах з ТОВ ПФ «Віола». 09 грудня 2011 року їх обох запросили до кабінету заступника директора фірми [PERSON] де під психологічним тиском та введенням в оману змусили написати розписки про отримання певної суми боргу у [PERSON] Особисто його змусили скласти розписку про отримання боргу у сумі 90000 грн. У абзаці другому частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків. У пункті 12 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України звернув увагу суддів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Суд критично оцінює відомості повідомлені свідками про перебування [PERSON] зі своїми родичами в іншому місці, оскільки ці докази не можуть ствердити факт безперервності перебування [PERSON] в одному місці 01 грудня 2011 року і неможливості від'їзду для позики вказаних коштів або з інших причин. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] суд також не може прийняти до уваги, оскільки вони доводяться родичами відповідачу [PERSON], а тому є зацікавленими особами щодо вирішення спору по суті. Свідок [PERSON] пояснила суду, що займає посаду першого заступника директора ТОВ ПФ «Віола», директором якого є [PERSON] З відповідачем [PERSON] вона знайома у зв'язку з тим, що останній, здійснюючи підприємницьку діяльність перебував у договірних відносинах з ТОВ ПФ «Віола» з придбання товару. У грудні 2011 року до неї звернувся директор фірми [PERSON] з проханням надати йому зразок боргової розписки. З пояснень директора ТОВ ПФ «Віола» [PERSON], їй стало відомо, що до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому у борг певну суму грошей. На прохання [PERSON] вона підготовила зразок розписки, за яким, у приміщенні кімнати переговорів ТОВ ПФ «Віола», [PERSON] особисто, власноруч склав свою розписку про отримання у [PERSON] в борг грошових коштів. При складанні розписки були присутніми двоє свідків з числа співробітників фірми. Жодного психологічного тиску чи погроз насильства до [PERSON] при цьому застосовано не було. Вона не заперечувала факту того, що дійсно за результатами проведеної аудиторської перевірки було виявлено борг [PERSON] перед фірмою за договором-купівлі продажу продукції у сумі 142000 грн. Але факт передачі грошей у борг і написання ним розписки, ніяк не пов'язані із здійсненням [PERSON] підприємницької діяльності та виявленою у нього заборгованістю. Гроші в борг [PERSON] були надані [PERSON] виключно на його особисте прохання. Допитані в судовому засіданні у якості свідків працівники ТОВ ПФ «Віола» - [PERSON] і [PERSON], підтвердили факт передачі [PERSON] грошових коштів у борг [PERSON] При цьому зазначили, що відповідач сам власноруч без застосування до нього будь-якого впливу написав розписку та поставив підпис. Власноручне написання відповідачем боргової розписки відбулося в нормальній, спокійній обстановці, дії відповідача були добровільними. Відповідач особисто отримав суму позики. Як було встановлено під час розгляду справи, після 01 грудня 2011 року до 28 травня 2013 року до правоохоронних органів з приводу написання боргової розписки під психологічним тиском та погрозою насильства, [PERSON] не звертався. Зі змісту повідомлених [PERSON] в судовому засіданні обставин убачається, що 28 травня 2013 року, вже після початку розгляду цивільної справи, він звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення співробітників ТОВ ПФ «Віола» до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 355 КК України, тобто за примушування та вимогу до виконання цивільно-правового зобов'язання, з погрозою насильства над потерпілим. Матеріали за його зверненням прокуратурою Кіровського району м. Макіївки Донецької області зареєстровані у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань та направлені за територіальною підслідністю до СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області. 17 вересня 2013 року постановою старшого слідчого СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України закрито у зв'язку з відсутністю в діях співробітників ТОВ ПФ «Віола» складу кримінального правопорушення. 28 жовтня 2013 року старшим прокурором прокуратури Київського району м. Донецька було прийнято рішення про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, як такого, яке прийнято передчасно, та його повернуто на адресу СВ Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області для організації подальшого розслідування. На теперішній час кримінальне провадження за його заявою про примушення написати боргову розписку перебуває на стадії досудового розслідування, і наслідки його розгляду не відомі. З тексту пояснення відповідача не вбачається, що його звернення із заявою до правоохоронних органів має безпосереднє відношення до суті заявлених позовних вимог та цивільно-правових зобов'язань, які виникли у нього за договором позики від 01 грудня 2011 року. Більше того, суд критично ставиться до факту звернення [PERSON] із заявою до правоохоронних органів саме під час розгляду вказаної цивільної справи, оскільки відповідач тривалий час не звертався до правоохоронних органів з вказаними вимогами, при цьому він достовірно знав про своє порушене право та мав реальну можливість отримати кваліфіковану юридичну допомогу. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] ніхто не чинив перешкоди у зверненні до суду або до правоохоронних органів раніше. На думку суду, даний факт реєстрації кримінального провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за положеннями Кримінального процесуального кодексу України свідчить лише про звернення відповідача [PERSON] із заявою про вчинення злочину та не підтверджує обставин щодо неотримання ним грошей по договору. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В обґрунтування доводів відсутності факту передачі грошей, [PERSON] у зустрічній позовній заяві посилається на те що, особисто не знайомий з позивачем [PERSON], та взагалі ніколи не бачив його на власні очі. Про існування останнього, [PERSON] дізнався лише від співробітників ТОВ ПФ «Віола». Суд не приймає до уваги таких доводів відповідача, оскільки належних доказів даних обставин [PERSON] суду не надано. Навпаки, в судовому засіданні відповідач не заперечував проти того, що перебував у договірних відносинах з ТОВ ПФ «Віола» протягом трьох років. Судом встановлено, що 04 січня 2011 року між юридичною особою - товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна фірма «Віола» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 977. Договір купівлі-продажу укладений у письмовій формі та підписаний уповноваженими на це посадовими особами ТОВ ПФ «Віола» - особисто директором [PERSON] та особисто [PERSON] За наведених обставин суд не приймає до уваги аргументи відповідача [PERSON] про те, що розписка фактично була складена ним саме 09 грудня 2011 року, а не 01 грудня 2011 року, як заявлено позивачем у позовній заяві, оскільки саме в цей день він знаходився зі своїми родичами в іншому місці. Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем не надано суду належних, переконливих доказів на підтвердження обставин обману та застосування стосовно [PERSON] психологічного тиску під час вчинення спірного договору позики. Зважаючи на наведене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й розписка відповідача свідчить про його укладення 01.12.2011 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Така його форма (у вигляді розписки) надана договору за бажанням і домовленістю сторін правочину. Оригінал зазначеної розписки знаходиться у позивача [PERSON] і є документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику з укладенням між ними договору позики, та визнає її належним доказом по справі. За умовами даної угоди [PERSON] одержав в борг від позивача на власні потреби грошові кошти в у розмірі 114000 гривень. Позиція відповідача, на думку суду, не ґрунтується на будь-яких належних доказах і спростовується встановленими судом обставинами по справі та вищенаведеними доказами. У матеріалах справи відсутнє об'єктивне підтвердження факту того, що представлена письмова розписка є наслідком неправомірних дій позивача. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак, оскільки спірний договір є чинним, у відповідності до положень статті 629 ЦК України він є обов'язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Норма статті 1049 ЦК України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу [PERSON] не виконав умови договору позики і не повернув [PERSON] в обумовлений термін борг у сумі 114000 гривень, тому порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми основного боргу на користь позивача. Матеріальне становище і фінансова неспроможність відповідача судом не приймаються до уваги. Як наголошується в частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідальність за невиконання зобов'язання, яке виникає за договором позики, згідно норм чинного цивільного Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Матеріалами справи документально підтверджена сплата позивачем при зверненні з позовом судового збору в сумі 1140 грн., які стягуються з відповідача на його користь. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved