Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

До суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» про встановлення факту проживання позивача на законних підставах в кімнаті №26 гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Цегляна, буд.5/2, починаючи з 01.01.2001 року по теперішній час та визнання права користування вище вказаною кімнатою. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Одеського заводу керамічних виробів ВО «Одесбудматеріали» від 15.02.1990 р. діду позивача [PERSON] було видано спеціальне посвідчення №93 від 29.04.1990 р. на вселення на жилу площу в кімнату №20 в гуртожитку по вул.Цегляній, 5 в м.Одесі. Гуртожиток має статус сімейного, рішенням Одеської міської ради від 21 грудня 2012 року №2488-VI надано згоду на його передачу з державної власності до комунальної власності територіальної громади м.Одеси. До теперішнього часу вказаний гуртожиток залишається у віданні ТОВ «ОЗКВ», яким здійснюється управління та експлуатація гуртожитку, забезпечується схоронність та належне використання, контролюється додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання будівлі й прибудинкової території. 08.06.1998 р. [PERSON] звільнено з роботи у звязку з виходом на пенсію по інвалідності. У листопаді 2000 р. [PERSON] було тимчасово надано кімнату №26 замість кімнати №20 у цьому ж гуртожитку. У звязку з інвалідністю та за станом здоровя [PERSON] потребував допомоги, тому [PERSON] у січні 2001 р. вселився в кімнату №26 в якості члена сімї свого діда, в якій постійно проживає до теперішнього часу, іншого житла, належного позивачу на праві власності, у нього нема. [PERSON] звертався до заводу для остаточного закріплення за ним кімнати №26, однак це питання вирішено не було. З 2001 р. позивач постійно проживав зі своїм дідом в кімнаті №26 по вул.Цегляна , 5 в м.Одесі, вів спільне господарство, були повязані спільним побутом, брав участь у витратах по утриманню спірного житла. Після смерті [PERSON] 12.02.2012 р. позивач продовжує проживати в кімнаті №26. Відомості про проживання позивача за адресою: вул..Армійська,26 в с. Дачне Біляївського району Одеської області, внесені до паспорту, не відповідають відомостям щодо його фактичного місця проживання, тому [PERSON] просить встановити факт його постійного проживання в кімнаті № 26 в гуртожитку по вул. Цегляна, 5/2 в м. Одесі, починаючи з січня 2001 р.. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомленний про день, час та місце розгляду справи належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача та свідка, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Станом на 29.04.1990 р. гуртожиток буд.№5/2 по вул.Цегляна в м.Одесі знаходився на балансі ТОВ «Одеський завод керамічних виробів». Відповідно до ст.ст.128,129 ЖК України та п.10 р.2 Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства,установи,організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер,який є єдиною підставою для вселення на жилу площу. Як видно з представлених документів, а саме посвідчення №93 від 29.04.1990 р., під час роботи на зазначеному підприємстві [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Одеського заводу керамічних виробів ВО «Одесбудматеріали» №5 від 15.09.1990 р. отримав в користування житлову площу, яка складається з одної кімнати №20 площею 13,7 кв.м в корпусі №2 в будинку 5 по вул.Цегляна в м.Одесі (а.с.6) Цей гуртожиток перебував у віданні Виробничого обєднання «Одесбудматеріали» міністерства промислових будівельних матеріалів Української РСР, до складу якого входили Одеський завод будівельних матеріалів №1, Одеський завод керамічних виробів та цілий ряд інших. В 1975 р. Одеське промислове обєднання будівельних матеріалів було перейменоване в Одеське заводоуправління силікатних виробів, внаслідок подальшого перейменовування в Одеський завод будівельних матеріалів №1 в 1978 р, далі з 1992 р. підприємство змінило назву на Орендне підприємство «Сілікат», з 1995р. ПП «Сілікат» перейменували в відкрите акціонерне товариство «Сілікат», з 2010 р. ВАТ «Сілікат» було перейменовано в товариство з обмеженою відповідальністю «Сілікат» (а.с.9). [PERSON], [INFO], дідусь позивача, перебував в трудових відносинах з Одеським заводом будівельних матеріалів №1, працюючи на різних посадах, що підтверджується довідкою ТОВ «Сілікат ЛТД»(а.с.8). Одеський завод керамічних виробів ВО «Одесбудматеріали » був перетворений у відкрите акціонерне товариство, внаслідок подальшого перетворення 11.04.1996р. утворено товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів». Згідно рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №2488-VI від 21.12.2012 року було лише погоджено передачу гуртожитку ТОВ «Одеського заводу керамічних виробів», який знаходиться за адресою:м. Одеса, вул.Цегляна,5/2, з державної до комунальної власності територіальної громади м.Одеси. Будівля гуртожитку по теперішній час знаходиться на балансі та залишається у віданні ТОВ «Одеський завод керамічних виробів». Згідно ст.814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. Згідно з наказом Голови Правління ВАТ «Сілікат» від 08.06.1998р., у червні 1998 р. [PERSON] був звільнений з роботи у звязку з виходом на пенсію за інвалідністю, що підтверджується довідкою ТОВ «Сілікат»(а.с.8), особовою карткою (а.с.10) та пенсійним посвідченням. У листопаді 2000 р. замість кімнати №20 вказаного гуртожитку [PERSON] було тимчасово надано кімнату №26 площею 23,6 кв.м.(а.с.7). Як зазначає позивач, у звязку з інвалідністю та за станом здоровя [PERSON] потребував допомоги своїх рідних, тому у січні 2001 р. позивач [PERSON] вселився до кімнати №26 вказаного гуртожитку в якості члена сімї. Для вирішення питання про остаточне закріплення кімнати №26 замість кімнати №20, [PERSON] звертався до ВАТ «Сілікат»,що підтверджується копією відповіді ВАТ «Сілікат» (а.с.23), але йому було повідомлено, що згідно розподільного балансу будівлю вказаного сімейного гуртожитку було передано на баланс ТОВ «Одеський завод керамічних виробів»(а.с.23), тоді він звернувся до ТОВ «ОЗКВ», але це питання так і не було вирішено. [PERSON], [INFO], є рідною донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Грабовською сільрадою Балтського району Одеської області 26 лютого 1963 р. (а.с.13). [PERSON] та [PERSON] 10 серпня 1982 року уклали шлюб, актовий запис №44, після реєстрації якого Дачненською сільрадою Біляївського району Одеської області [PERSON] змінила прізвище на «Горевич» (а.с.15) Батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], згідно відомостей свідоцтва про народження, виданого Грабовською сільрадою Кодимського району Оденської області (а.с.14) 12.02.2012 р. [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть(а.с.12). Із довідок, виданих дільницею №1 КП ЖКС «Пересипський» 14 жовтня 2013 року, видно , що [PERSON] проживає к кімн.26 буд.5/2 по вул.Цегляній в м. Одесі без реєстрації. (а.с.11), а його дід [PERSON] з 09.11.2000 р. проживав дід з ним по день смерті 12.02.2012 р., а був зареєстрований в кімнаті №20 з 25.07.1990 р. (а.с.18). Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Члена сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч.2 ст.3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 04.11.2013 р.,. нерухоме майно на праві приватної власності станом на 31.12.2012 р. за [PERSON] не зареєстровано (а.с.19). У судовому засіданні було допитано у якості свідка [PERSON], яка повідомила, що вона була подругою позивача, так як її бабуся проживала по сусідству. В 2003 році познайомилася з позивачем, зазначила, що він завжди проживав з дідом в гуртожитку, сплачував комунальні послуги, вів спільне господарство та доглядав за дідусем. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Нормами ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З боку відповідача ТОВ «Одеського заводу керамічних виробів» суду не представлено жодного належного доказу, який би вказував на безпідставність предявленого позову або спростовував докази, на які посилався позивач в обґрунтування предявлених позовних вимог. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що позивач на протязі довгого часу, а саме з січня 2001 року, проживає у займаній ним житловій кімнаті, користується нею, у звязку з чим в нього виникло право на користування, через що визнання за позивачем права користування житловим приміщенням кімнати є законним, обґрунтованим, таким що не порушує прав та інтересів відповідача по справі, а тому вимоги позивача про визнання права користування підлягають задоволенню.

Outcome: approved