Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що на пропозицію дочки - відповідача по справі, 29.07.2009 року був укладений у нотаріуса договір відносно його житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], відповідно якого, як він вважав, дочка повинна була доглядати за ним і після його смерті за нею залишиться належний йому на той час житловий будинок. Нотаріус пояснювала йому умови укладеного договору, але вні не чув так як погано чує. Документи він підписав, не читаючи договір. Згодом дочка змінила своє ставлення, не допомагає йому і тривалий час не приїздить. У квітні 2013 року він звернувся до Державного нотаріуса і та дала йому договір дарування та роз»яснила, що умови доглядати за батьком не було і тоді він зрозумів, що при підписанні договору він допустив помилку щодо природи правочину, так як вважав, що укладає договір довічного утримання і чув від людей, що вони переписували будинки на дітей, а ті їх доглядали до смерті, а фактично уклав договір дарування житлового будинку. Так як про порушення його прав довідався від нотаріуса у квітні 2013 року, вважає, що строк давності пропущений не з його вини. Посилаючись на те, що укладаючи договір дарування, він помилився щодо природи правочину, оскільки мав на меті укладення договору довічного утримання, а, крім того, є людиною похилого віку, не має іншого місця проживання, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву та пояснив, що він тривалий час не спілкувався з дочкою і у 2009 році на її пропозицію переписав на неї будинок у нотаріуса. Вважав, що дочка буде доглядати за ним, але він цього не вимагав від дочки, так як йому допомагає біля 13 років [PERSON]. Після оформлення будинку на себе дочка почала рідко навідувати, не допомагала по господарству і він у нотаріуса довідався, що подарував будинок дочці. Йому стало образливо, що дочка не відвідує його з травня 2012 року, не телефонує йому, вирішив наказати її за це і тому хоче визнати недійсним договір дарування. Він дійсно сам ходив до БТІ з вказаним договором і там оформив на дочку будинок. Не заперечує, що при гостях вручив дочці свідоцтво про право власності на будинок. Дітям [PERSON], яка допомагає йому по господарству більше 14 років, заповідав через сільську раду трактор та легковий автомобіль, а синові - пай. Представник позивача суду пояснила, що позивач при укладанні договора у нотаріуса не зрозумів його зміст і вважав, що укладає договір довічного утримання, так як умовою договору було, що дочка буде доглядати батька і коли вона перестала приїздити до нього, він у нотаріуса вияснив, що фактично уклав договір дарування, що позбавляє його права володіти та розпоряджатися будинком, тобто він помилився щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін. Вважає, що суд повинен визнати даний договір у відповідності до ст.229 ЦК України недійсним, так як позивач при укладанні договору помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, так як той довідався про порушення своїх прав тільки у квітні 2013 року. Відповідач суду пояснила, що не спілкувалася з батьком до 2008 року, так як він залишив їх з матір»ю, коли вони були ще маленькі і підтримував відносини з її братом [PERSON]. У 2008 році вона з братом їхала по селу, де проживає батько і той запросив їх у гості і з тих пір вони почали спілкуватися, відвідувати один одного. Згодом через брата батько повідомив, що має намір подарувати дітям [PERSON] трактор та легковий автомобіль, а будинок їй. У 2009 році вона з батьком їздили до нотаріуса, де батько оформив договір дарування належного йому будинку та господарським споруд на неї і сам же переоформив усі документа в БТІ. У тому ж році на свій день народження при братові та інших гостях він вручив їй документи на будинок, а братові обіцяв заповісти земельний пай. Тоді ж вона з братом зробили ремонт в будинку і вона регулярно приїздила до батька, допомагала йому. У цьому ж селі проживає її хвора матір і тому вона не завжди могла допомагати батькові, але його відвідувала її дочка. Але згодом батько по телефону сказав їй, щоб вона більше не приїздила і потім вона дізналася, що батько подав заяву до суду при визнання договору дарування недійсним. Представник відповідачки суду пояснив, що у позивача були всі документи на будинок, тобто з дня дарування житлового будинку почався відлік позовної давності. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, даже якщо рахувати з дня вручення документів на дні народження у вересні 2009 року. Крім того, вважає, що позивач не довів свої вимоги в судовому засіданні та що сильних вад із слухом у позивача, які б заважати належним чином сприймати події у нотаріуса, в судовому засіданні не встановлено, так як позивач належним чином реагує на запитання і в судовому засіданні визнав, що він мав намір і подарував свій будинок відповідачці. Просить відмовити в позові. Свідок [PERSON] суду показав, що десь у 2007 році, на різдво - батько позвав його та сестру - відповідачку по справі і запитав, як йому поступити, що їх у нього двоє рідних дітей, що він двом прийомним дочкам сплатив свою частину і залишилося не розрішеним питання між ними та [PERSON], яка допомагає йому і хоче хату. Відповів, що робіть як бажаєте і що сетра проживає в гуртожитку в одній неприватизованій кімнаті. Батько повідомив, що хоче залишити сину техніку - трактор і автомобіль, а сестрі - земельний пай. Через деякий час батько сказав, що хоче подарувати дочці хату. Знає, що батько за свої кошти оформив договір дарування і оплатив переоформлення будинку в БТІ, так як у сестри немає коштів. Розмови про довічне утримання батька не було. Говорив, що сестрі жити з ним не треба в разі дарування будинку, так як в нього є [PERSON]. На запитання головуючого позивач підтвердив, що розмова про дарування будинку дочці між ним та дітьми була. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працює державним нотаріусом і при оформленні любого виду договорів вона зачитує вказані договори в разі відмови сторони самостійно його прочитати і роз»яснює сторонам правові наслідки вчиненого договору, в тому числі і договорів дарування, так як люди похилого віку не завжди розуміють зміст і наслідки укладених договорів і роз»яснює, що в разі дарування житлового будинку вони залишаться без житла. Недавно до неї приходив позивач [PERSON] і сказав. що він подарував будинок дочці і запитував як можливо розірвати договір дарування, так як дочка його не доглядає. Свідок [PERSON] суду показала, що 14 років допомагає позивачу, готовить йому їсти, прибирає в будинку, робить на городі. За це він її дітям заповів трактор та легковий автомобіль, сину заповів земельний пай, а дочці - відповідачці подарував свій житловий будинок. Він сам орав городи та культивірував, тільки у 2013 році це робив син свідка. Самостійно їздить за кермом автомобіля і в суд приїхав сам за кермом. На дні свого народження у 2009 році позивач при людях передав дочці документи на будинок. Основною причиною, що позивач подав заяву до суду є те, що дочка не відвідувала батька з 26.05.12. Свідок [PERSON] суду показала, що була розмова із позивачем, що не знає як розпорядитися своїм майном і вона йому порадила заповісти на що він відповів, що так як і зробить. Пізніше запитала, чого не видно його дочки. Відповів, що віддав їй документи на будинок і вона після чого не навідується. Свідок [PERSON] суду показала, що на початку 2013 року приїхала до позивача - її діда і той сказав, щоб мати привезла документи на будинок, який у 2009 році на дні народження діда той подарував матері. На дні народження дід сказав, що я дарую будинок і він тепер твій. Вирішили, що до смерті діда вони ніяких дій з будинком вчиняти не будуть. Свідок [PERSON] суду показав, що у 2009 році на прохання [PERSON] власним автомобілем повіз їх на день народження до її батька в с.Насташка. Зайшли в будинок і [PERSON] подарувала подарунок, а батько відповів, що у нього є також подарунок і виніс документи та сказав, що подарував їй будинок. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.07.2009 року на пропозицію позивача він разом із дочкою - відповідачем по справі поїхали в смт.Рокитне до нотаріуса, де був укладений договір дарування належного позивачу житлового будинку та господарських споруд, розташованого в [ADDRESS]. Підставою вказаного правочину є те, що позивач більше 30 років не спілкувався із дочкою, яку залишив із дружиною і після налагодження відносин у 2009 році вирішив розпорядитися своїм майном, так як перед цим заповів дітям [PERSON], яка допомага йому по господарсву трактор та автомобіль, сину заповідав земельний пай, а дочці вирішив подарувати будинок. Про намір подарувати будинок він висловлювався раніше при синові - [PERSON] та дочці - [PERSON] та [PERSON]. Після укладення договору дарування позивач сам оформив право власності на будинок в БТІ та в свій день народження 19.09.2009 року вручив відповідачці документи на будинок та повідомив, що подарував його і тепер вона власниця будинку. Через деякий час позивач в зв»язку з тим, що дочка з травня 2012 року не провідувала його, не телефонує йому, вирішив наказати її за це і подав позовну заяву до суду з вимогою визнати недійсним договір дарування. За положеннями ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Тобто помилка - це неправильне сприйняття стороною суб»єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.229 ЦК України не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. Суд вважає, що при укладанні договору дарування позивач мав на увазі саме договір дарування, про що він виказував намір задовго до укладення договору з метою загладити свою вину перед покинутими дітьми. Також після вчинення угоди договір дарування залишався на руках у дарувальника, він самостійно оформив свідоцтво про право власності на будинок на обдаровану і при свідках вручив його відповідачці. Згодом позивач не вимагав допомоги у дочки, допомогу по господарству йому надавала [PERSON], за що він заповів її синам трактор та легковий автомобіль. Тобто, якби позивач мав намір укласти договір довічного утримання, то у нотаріуса були б оговорені умови надання допомоги при довічному утриманні, про які вказується в договорі і які повинна надавати друга сторона, а позивач сам сказав в суді, що допомоги йому не треба, потрібна тіьки увага зі сторони дочки, яка перестала його відвідувати, що і сталою основною причиною подачі позову до суду, що позивачу стало досадно і, як пояснив позивач, вирішив наказати її за це, подавши позов до суду. Крім того, у відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.268 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, так як перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася про порушення свого права. Як встановлено в судовому засіданні позивач уклав договір дарування 29.07.09, залишив собі вказаний договір, щоб оформити право власності відповідачки в БТІ і 18.09.09 вручив відповідачці документи на будинок, повідомивши, що дарує дочці будинок. Тобто з часу укладання договору дарування минуло більше 3-х років і представник відповідачки заявив про застосування позовної давності до вказаних правовідносин. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed