Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-03 00:00:00

Позивач 5 листопада 2013 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе за кредитним договором № 04471-44-08 від 21.07.2008 року зобов'язань, просить стягнути із останнього 41747,97грн., що включає 7000,00грн. кредиту, 34027,56 грн. відсотків, 720,41грн. - 3% штрафних санкцій, та 417,48 грн. сплаченого судового збору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач, надавши суду квитанції про повернення кредиту (а.с. 18-21), позов не визнав та просив застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 7 ч. 13 ст. 11 цього Закону передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У п. 31 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами 21 липня 2008 року укладено кредитний договір № 04471-44-08 (надалі - Договір), за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти у кредит у сумі 7000,00 грн., що зобов'язався повернути та сплатити проценти у розмірів сорок шість відсотків річних від суми наданого кредиту. За п. 1.3. Договору, кредит надається позичальнику терміном з 21 липня 2008 року до 21 липня 2010 року. Тобто, термін позовної давності для вимоги про повернення кредиту сплив для позивача 21 липня 2013року. Зі змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України випливає, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачу позика надавалась на споживчі потреби на строк до 21 липня 2010 року, а позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 5 листопада 2013 року, тобто після спливу трьохрічного строку звернення до суду за захистом порушеного права, суд дійшов висновку про відмову у позові з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Outcome: dismissed