Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

25 вересня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування позову зазначає, що 29.12.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 14850,00 гривень строком до 29.01.2013 року. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернула та ухиляється від їх повернення на сьогодення. Просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 14850,00 гривень, витрати з оплати судового збору у розмірі 229,40 гривень, витрати на правову допомогу у сумі 500,00 гривень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, якими позовні вимоги підтримали у повному обсязі, а також зазначили про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибула з невідомих суду причин, тому суд за згодою позивача та її представника ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із наявною у матеріалах справи розпискою, наданою [PERSON] від 29 грудня 2012 року, остання прийняла від [PERSON] позику у сумі 14850,00 гривень та зобовязалася повернути суму боргу у строк до 29 січня 2013 року. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність (оперативне володіння) другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошт або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на неповернення відповідачем [PERSON] суми боргу і до сьогодення. Відповідач [PERSON], не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування зазначених доводів, а отже їх не оспорює. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що між сторонами мав місце договір позики, укладений від 29.12.2012 року, відповідач [PERSON] свої зобовязання у передбачений строк не виконала, а тому вимога щодо стягнення з неї суми боргу у розмірі 14850, 00 гривень є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 229,40 гривень. Разом із тим, суд відмовляє у задоволені вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача понесених ним витрат на правову допомогу у сумі 500,00 гривень, оскільки документальних доказів на підтвердження їх здійснення не надано взагалі. На підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial