Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

01.11.2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності за кожною на 10/100 часток домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальський у м. Миколаєві, що належали на праві власності [PERSON], яка померла 06.11.1995 року. У судове засідання позивачка [PERSON], позивачка [PERSON] та її представник не з’явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судове засідання не з’явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що 11 березня 1967 року позивачка [PERSON] подарувала своїй матері [PERSON] 60/100 часток домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальському у м. Миколаєві, які належали їй на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Миколаївським міськвідділом комунального господарства від 23.11.1967 року та зареєстрованого у МБТІ за №1401, про що було укладено договір дарування від 11 березня 1967 року, який був посвідчений нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1061, та у МБТІ 27.04.1967 року за №1061. 06 листопада 1995 року померла мати позивачки [PERSON], вона ж баба позивачки [PERSON] - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 60/100 часток домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальському у м. Миколаєві, які належали спадкодавиці за життя відповідно до договору дарування від 11 березня 1967 року. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, що діяв на той час, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були її діти: [PERSON] та її брати- Поздняков [PERSON] та [PERSON]. Заповіту спадкодавиця не залишала. У встановленому законом порядку позивачка [PERSON] та її брат [PERSON] спадщину після смерті матері прийняли в порядку ст. 549 ЦК УРСР чинного на момент відкриття спадщини, оскільки відразу після її смерті вступили в управління спадковим майном - 60/100 частками домоволодіння №16 по 2-ому Ковальському провулку у м. Миколаєві та ще й додатково звернулися до Третьої державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини. 08 серпня 1997 року [PERSON] та [PERSON] одержали Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON], померлої 06.11.1995 року, посвідчені державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за №41/96, відповідно до якого вони успадкували по 1/3 частці від спадкового майна у вигляді 60/100 часток домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальському у м. Миколаєві, тобто кожен по 20/100 часток. На іншу 1/3 частку спадкового майна (20/100 часток вказаного домоволодіння) свідоцтво про право на спадщину за законом до теперішнього часу видано нікому не було, хоча інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, які також прийняли спадщину після смерті [PERSON] не має. Судом також встановлено, що державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] розподілила спадщину між трьома спадкоємцями по 1/3 частині кожному, оскільки вважала, що [PERSON] також прийняв спадщину після смерті матері, хоча він так і не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 22 листопада 1996 року позивачці [PERSON] стало відомо від брата [PERSON], що їх брат [PERSON] помер. Спадкова справа після його смерті не заводилася. Спадкоємців першої черги він не мав, заповіту не залишав, де він мешкав на момент смерті їм невідомо. Спадкоємцями другої черги спадкування за законом відповідно до ст. 530 ЦК УРСР, що діяв на час відкриття спадщини, стали його рідна сестра, позивачка по справі, [PERSON] та рідний брат – [PERSON]. Оскільки позивачка [PERSON] разом зі своїм братом [PERSON] хоча і володіли 20/100 частками спірного домоволодіння кожен, але безперешкодно користувалися усіма його 60/100 частками, то вони вважали, що спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 16 листопада 1995 року, прийняли у повному обсязі і питання щодо її дооформлення ними не порушувалося. Як встановлено судом, згідно договору дарування від 07 травня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №916, [PERSON] подарував належні йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 серпня 1997 року 20/100 часток домоволодіння №16 по 2-ому Ковальському провулку у м. Миколаєві своїй рідній племінниці –позивачці [PERSON]. 10 червня 2005 року [PERSON] помер. Таким чином, з 1999 року співвласниками домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальському у м. Миколаєві є позивачка [PERSON], яка володіє 20/100 частками та її донька – позивачка [PERSON], яка також володіє 20/100 частками зазначеного домоволодіння. Право власності на решту домоволодіння у вигляді 20/100 часток до теперішнього часу зареєстровано за померлою 06.11.1995 року [PERSON] на підставі договору дарування від 11 березня 1967 року. Співвласником інших 40/100 часток спірного домоволодіння №16 по пров. 2 Ковальському у м. Миколаєві до 2008 року був [PERSON]Є, але рішенням виконкому Миколаївської міської ради №1692 від 20 серпня 2008 року 40/100 частинам зазначеного домоволодіння було надано нову адресу: пров. 2 Ковальський. 16/1. За таких умов, [PERSON] на даний час виділився в окрему адресу, отримав документи з новою адресою і вже не є співвласником спірного домоволодіння №16. Оскільки позивачка [PERSON] з 12.09.1966 року, а позивачка [PERSON] з 27.09.1997 року зареєстровані та постійно мешкають за адресою: пров. 2 Ковальський, 16 у м. Миколаєві, що підтверджується довідкою ЖЕК №380 від 22.10.2013 року, крім цього, як зазначено вище, позивачка [PERSON] з моменту смерті своєї матері у 1995 році, а позивачка [PERSON] з 1999 року і до теперішнього часу безперешкодно відкрито та безперервно володіють нерухомим майном у вигляді 20/100 часток домоволодіння №16, що до теперішнього часу зареєстровані за померлою [PERSON], то відповідно до ст. 344 ЦК України вони набули право власності на це майно за набувальною давністю. Згідно ч.1, 2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно частини 4 зазначеної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року. Необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю є також відкритість і безперервність володіння. Власник повинен володіти річчю відкрито, без таємниць. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] з 1995 року (моменту прийняття спадщини), а позивачка [PERSON] з 1999 року (з моменту реєстрації в органі БТІ договору дарування від 07.05.1995 року) безперешкодно відкрито та безперервно володіють та користуються 60/100 частками домоволодіння №16 по 2-му Ковальському провулку у м. Миколаєві, сплачують по ним комунальні послуги, за власні кошти здійснюють поточні ремонти та утримують прибудинкову територію. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вказане також закріплено ч. 3 ст. 397 ЦК України, згідно якої фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Також на підставі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За таких умов, презумпція добросовісності та правомірності фактичного володіння майном у комплексі з тими фактами, що протягом тривалого часу до позивачів не пред'являлось будь-яких вимог про витребування спірних 20/100 часток домоволодіння №16 з їх володіння або про оспорювання правомірності і добросовісності володіння ними, свідчить про добросовісність набуття ними чужого нерухомого майна - 20/100 часток домоволодіння №16 по 2-ому Ковальському провулку у м. Миколаєві. У відповідності до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. З урахуванням положень цієї статті, а також приймаючи до уваги, що позивачі спільно користуються 20/100 спірними частинами житлового будинку більше 10 років, за взаємною згодою здійснюють усі необхідні поліпшення, ремонт, інше обслуговування, то за ними слід визнати право спільної часткової власності на вказані 20/100 домоволодіння з визначенням часток – по 10/100 за кожною. На підставі викладеного,

Outcome: approved