Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, просила визнати недостовірною та спростувати інформацію, поширену відповідачами щодо неї, [PERSON] На обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що вона працює ректором Одеського національного морського університету (надалі за текстом університет). Позивачка 11.07.2012 року отримала листа з Департаменту вищої освіти Міністерства освіти та науки України, з якого дізналась про те, що відповідачі, в числі інших викладачів кафедри технічної кібернетики університету,подали колективне звернення до [PERSON] освіти і науки, молоді та спорту України [PERSON] щодо розподілу навчального навантаження. Позивач стверджувала, що окремі твердження відповідачів не відповідають дійсності, є недостовірними, принижують її честь та гідність. Позивач просила визнати недостовірними відомості, що містяться у вказаному листі, наступного змісту: «…зявилась заказана [PERSON] некомпетентна записка начальника НВ… по розподілу ставок видно,що якісь навчання «керівництво» не цікавить зовсім, а головна задача розподіл по принципу «свої-чужі»…як вже давно стало звичним в університеті, практично неможливо отримати від ректора не тільки зрозумілу відповідь на будь-яке запитання, але часто-густо й відповідь взагалі, …цими обставинами і визвано наше звернення до Вас, бо іншого засобу спонукати [PERSON] виконувати діюче законодавство та накази МОН (не говорячи вже про дотримання нею чисто моральних норм) немає, …припинити протиправну діяльність [PERSON] щодо порушення конституційних прав працівників університету, які встановлені статтями 28 та 43 Конституції, та розпорошення нею на вітер як державних коштів, так і коштів, що зароблено колективом (про що МОН є відповідні матеріали)» та такими, що не відповідають дійсності та порочать її честь і гідність, та зобовязати відповідачів в десятиденний строк після набрання рішенням законної сили спростувати ці висловлювання шляхом направлення листа [PERSON] освіти і науки, молоді і спорту України [PERSON]; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання зявилися, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. На обґрунтування поданих заперечень посилалися на те, що стороною позивача протягом розгляду справи не знайшло свого підтвердження те, що вказані ними у листі відомості не є недостовірними; окрім іншого, вважали принциповим для розгляду справи наявність інших судових рішень, в тому числі суду апеляційної інстанції, в яких зроблено висновки щодо змісту та характеру висловлювань того самого листа, що є предметом дослідження у цьому судовому провадженні. Останніми судовими рішеннями не встановлено достатніх підстав для задоволення таких самих вимог позивача, заявлених до інших осіб, які підписали його. Суд вислухав думку сторін, представника позивача, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін та наданих ними доказів. Позивач [PERSON] є ректором Одеського національного морського університету. 11 липня 2012 року їй стало відомо, що працівниками кафедри «Технічна кібернетика» складено та направлено листа, адресованого [PERSON] освіти і науки, молоді та спорту України [PERSON], вхідний №372931. Текст зазначеного листа містить наступну інформацію щодо позивачки, зміст якої є предметом цього судового розгляду: «…зявилась заказана [PERSON] некомпетентна записка начальника НВ… по розподілу ставок видно,що якісь навчання «керівництво» не цікавить зовсім, а головна задача - розподіл по принципу «свої-чужі»…як вже давно стало звичним в університеті, практично неможливо отримати від ректора не тільки зрозумілу відповідь на будь-яке запитання, але часто-густо й відповідь взагалі, …цими обставинами і визвано наше звернення до Вас, бо іншого засобу спонукати [PERSON] виконувати діюче законодавство та накази МОН (не говорячи вже про дотримання нею чисто моральних норм) немає, …припинити протиправну діяльність [PERSON] щодо порушення конституційних прав працівників університету, які встановлені статтями 28 та 43 Конституції, та розпорошення нею на вітер як державних коштів, так і коштів, що зароблено колективом (про що МОН є відповідні матеріали)». [PERSON] вважає зазначену інформацію такою, що не відповідає дійсності, недостовірною, не підтвердженою та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Проте, з такою оцінкою суд повною мірою погодитися не має правових підстав. Стосовно оцінки поширеної відповідачами інформації. Обставини авторства та факту поширення інформації в досліджуваному листі не становили спору, розглядаються судом як визнані обома сторонами обставини, а тому не підлягають окремому доведенню. Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Правилом статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікованою Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 зазначеної Конвенції. Про це зазначено і в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Так, згідно із п.19 цієї постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України Про інформацію, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Отже, в разі якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. В рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська Прес-Група проти України" зазначено в п.п. 41, 42: «У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17липня 1997 року №475/97-ВР, див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28 §46). Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Наведені норми у сукупному аналізі зі сталою практикою Європейського суду з прав людини надає підстави вважати оскаржувані позивачкою висловлювання оціночними судженнями, що не містять конкретних фактів, що позбавляє суд можливості оцінювати їх на предмет правдивості. Стосовно статусу позивача як публічної особи та меж можливої критики її діяльності. Згідно ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник ректор (президент), начальник, директор тощо. Керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень: вирішує питання діяльності вищого навчального закладу, затверджує його структуру і штатний розпис; видає накази і розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками і структурними підрозділами вищого навчального закладу; представляє вищий навчальний заклад у державних та інших органах, відповідає за результати його діяльності перед органом управління, у підпорядкуванні якого перебуває вищий навчальний заклад; є розпорядником майна і коштів; виконує кошторис, укладає угоди, дає доручення; приймає на роботу та звільняє з роботи працівників; забезпечує охорону праці, дотримання законності та порядку; визначає функціональні обов'язки працівників; контролює виконання навчальних планів і програм; контролює дотримання всіма підрозділами штатно-фінансової дисципліни; здійснює контроль за якістю роботи викладачів, організацією навчально-виховної та культурно-масової роботи, станом фізичного виховання і здоров'я, організовує побутове обслуговування учасників навчально-виховного процесу та інших працівників вищого навчального закладу. Керівник вищого навчального закладу відповідає за провадження освітньої діяльності у вищому навчальному закладі, за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження будівель та іншого майна. Керівник вищого навчального закладу щорічно звітує перед власником (власниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою) та вищим колегіальним органом громадського самоврядування вищого навчального закладу. Таким чином, позивач як ректор є посадовою особою, діяльність якої є відкритою для колективу навчального закладу, та підлягає ретельному громадському контролю, а тому може зазнати громадської критики з приводу виконання нею своїх функцій та повноважень. При вирішенні справ про захист честі і гідності за участю посадових осіб враховуються положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 щодо проблем, пов'язаних з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. [PERSON] допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Судом також враховано п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи», згідно із яким при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, оскільки позивач є посадовою особою, очолює національний навчальний заклад та в силу цього користуються державними ресурсами, виділеними на його належне функціонування, її діяльність, як посадової особи, керівника цього закладу, підлягає більш широкому допустимому колу критики. З огляду на наведене у досліджуваних правовідносинах позивач має розглядатися в якості публічної особи, межа допустимої критики щодо якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Позивач має право на захист свого приватного життя та діяльності за пунктом 2 статті 10 Європейської конвенції з прав людини, але межа цього захисту її репутації має бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення дій, в тому числі й управлінських рішень позивача як керівника. Стосовно питання обовязковості висновків інших судів у цьому провадженні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених України. За правилом ч.3.ст.60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.04.2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовлено. При цьому обставини виникнення зазначеного спору є тотожними цьому, оскільки вказаний позов поданий до інших авторів того самого листа, зміст якого досліджується в цьому провадженні. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 року вказане рішення залишено без змін. Зазначеними рішеннями встановлено, що висловлювання у досліджуваному письмовому зверненні, які позивач вважає такими, що принижують її честь та гідність, не містять фактичних даних, відповідачі надали їм власну оцінку діяльності [PERSON], як ректора університету, тому ці висловлювання є оціночними судженнями. Це судове рішення є обовязковим для позивача у цій справі. При цьому, відповідачі, хоча й не брали участі у розгляді тієї справи, наполягають на обовязковості висновків іншого суду під час розгляду цієї справи. Наведені обставини в контексті правила частини 3 статті 60 ЦПК України, зобовязують суд вважати наведені судові рішення такими, що мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, що має бути взято до уваги при ухваленні рішення цим складом суду. При цьому, висновки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.12.2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, яким позов задоволений, не може бути взято до уваги суду, оскільки рішення, на відміну від рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.04.2013 року, в апеляційному та касаційному порядку на предмет перевірки своєї обґрунтованості та законності не переглядалось. Враховуючи, що відповідачі під час розгляду зазначеної справи в Суворовському районному суді м. Одеси участі не брали, обовязковість висновків рішення цього суду заперечують, наведений судовий акт не може мати для розгляду цієї справи мати вирішальне значення. В цілому, суд має визнати недобросовісною обрану стороною позивача практику звернення з окремими позовами до різних судів до окремих авторів листа, зміст якого став предметом дослідження й в цьому судовому процесі, оскільки це спричинило до різних (а в окремих випадках протилежних) правових оцінок тих самих обставин за участі тих самих осіб, що є неприпустимим у нормальному правопорядку правової держави. На висновки суду не може вплинути визнання позову одних із позивачів, оскільки така позиція, не підтримана іншими відповідачами, не створює правових підстав для оцінки змісту зазначених висловлювань, дії усіх відповідачі є спільними, поведінка окремого учасника цих відносин не може бути виокремленою та інакше оціненою судом . За всіх наведених обставин у своїй сукупності та системному аналізі позовні вимоги [PERSON] є недостатньо обґрунтованими, а тому такими, в задоволенні яких необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Outcome: dismissed