Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-11 00:00:00

Позивач 19 червня 2013 року звернувся до суду з позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що будівля гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є власністю на підставі плану приватизації від 30.08.1996 р. робочий гуртожиток був йому переданий та включений в статутний капітал. Позивач зареєстрував право власності на гуртожиток [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстрації прав власності на нерухоме майно від 08.11.2007року і являється законним власником [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] [INFO] проживає в даному житловому приміщенні на підставі заяви від 30.05.2006р, [PERSON], електрозварювальника, в якій він просив позивача поселити строком на один рік в гуртожиток. Згідно резолюції на даній заяві відповідачу було дозволено поселитись в [ADDRESS]. На підставі вищезазначеної заяви між позивачем та відповідачем був укладений Договір №13/12-99 найма житлової площі в гуртожитку від 09.01.2012 р, та відповідачі заселились в кімнату[ADDRESS] в якій проживають на даний час. Згідно п.1.5. договору найма передбачено, що житлова площа надається тимчасово, строком на 1 рік. На підставі абз.6 п.7.1 договору найма, договір найму може бути розірваний Наймотодавцем в односторонньому порядку якщо Наймач припинив трудові відносини з Наймотодавцем. 21.06.2012 р. Наказом №95 АК [PERSON] був звільнений по п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин. В подальшому, згідно п.7.2 Договору найма « При розірванні договору Наймач зобов'язаний звільнити в строк 10 календарних днів займану житлову площу» 13 липня 2012 року [PERSON] було передано повідомлення №442-О-17 від 12.07.2012 р. про звільнення житлової площі в [ADDRESS] в строк до 22 липня 2012 р. Дане повідомлення відповідач відмовився отримувати в підтвердження чого був складений акт від 13.07.2012 р в.о. начальника ЖКУ Тетерущенко М.Д., швейцаром Яремко О.В., Заремба М.І. По закінченню встановленого терміну п.7.2. Договору найма , відповідач займану площу в [ADDRESS] не звільнив та продовжує проживати на даний час. В подальшому позивач 02.10.2013 р. уточнював позовні вимоги і просив виселити [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER] який виступає в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER] із кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги і просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він працював у позивача на посаді електрозварювальника, та був звільнений 21.06.2012 р. Наказом №95 АК на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин із займаної посади. Також просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Судом встановлено, що на підставі плану приватизації від 30.08.1996 р. робочий гуртожиток був переданий позивачу та включений в його статутний капітал. В зв'язку з чим позивач зареєстрував право власності на гуртожиток [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстрації прав власності на нерухоме майно від 08.11.2007року і являється законним власником [ADDRESS] (а.с.14-15,16) Згідно розпорядження № 370 від 16.12.2004 року [PERSON] був прийнятий до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім..І.В. Бабушкіна» на посаду електрозварювальника на автоматичні та полу автоматичні машини зборо-зварювальний цех №1(а.с. 24-26) На підставі заяви від 30.05.2006р, [PERSON], який був прийнятий на посаду електрозварювальника, та договору найма житла, відповідачу було дозволено поселитись в [ADDRESS] строком на один рік (а.с.7). 09.01.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір №13/12-99 найма житлової площі в гуртожитку, у зв'язку із чим відповідачі заселились в кімнату[ADDRESS] в якій проживають на даний час.(а.с.8-9) Згідно п.1.5. договору найма передбачено, що житлова площа надається тимчасово, строком на 1 рік. На підставі абз.6 п.7.1 договору найма, договір найму може бути розірваний Наймотодавцем в односторонньому порядку якщо Наймач припинив трудові відносини з Наймотодавцем. 21.06.2012 р. Наказом №95 АК [PERSON] був звільнений по п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин.(а.с.10) В подальшому, згідно п.7.2 Договору найма « При розірванні договору Наймач зобов'язаний звільнити в строк 10 календарних днів займану житлову площу» 13 липня 2012 року [PERSON] було передано повідомлення №442-О-17 від 12.07.2012 р. про звільнення житлової площі в [ADDRESS] в строк до 22 липня 2012 р. Дане повідомлення відповідач відмовився отримувати в підтвердження чого був складений акт від 13.07.2012 р в.о. начальника ЖКУ Тетерущенко М.Д., швейцаром Яремко О.В., Заремба М.І. (а.с.11,12,13) Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників у період роботи можуть використовуватись гуртожитки. У відповідності до ст. 132 ЖК України, відповідач підлягає виселенню з гуртожитку без надання йому іншого житлового приміщення, оскільки працівники підприємств, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачі займають кімнату [ADDRESS] самовільно , без правових підстав і тому суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню у зв'язку з чим відповідачі підлягають виселенню із зазначеного гуртожитку.

Outcome: approved