Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю вказуючи на те, що між ним та відповідачем по справі [PERSON] 23 серпня 2000 року було укладено договір купівлі-продажу сертифікату, який був посвідчений державним нотаріусом Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області 23 серпня 2000 року, реєстраційний № 3400. Відповідно до цього договору [PERSON] продала, а він купив право на земельну частку (пай) на землю, яка перебувала у колективній власності бувшого КСП імені Петровського, площею 7,0 умовних кадастрових гектарів, засвідчене сертифікатом серії ХР № 0044852, виданого Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області. В п.5.1 договору зазначено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є невідємною частиною договору. На підставі вищезазначеного договору, в звязку з переходом права на земельну частку (пай) відповідачки до нього, Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області 07 грудня 2001 року було внесено зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0044852, де власником земельної частки (паю) було зазначено його [PERSON] - позивача по справі. Відповідно до п.17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Маючи на руках правовстановлюючий документ - сертифікат на право на земельну частку (пай) та бажаючи виділити земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), позивач у вересні 2012 року звернувся до відділу Держкомзему у Близнюківському районі Харківської області, де йому було повідомлено, що згідно книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та договорів оренди по Близнюківському району, зареєстрований Державний акт серії І-ХР № 075076 на земельну ділянку, розташовану на території Кіровської сільської ради Близнюківського району Харківської області на імя [PERSON]. Вказаний Державний акт на право приватної власності на землю відповідачкою не отриманий, про що свідчить довідка відділу Держкомзему у Близнюківському районі Харківської області від 26.09.2012 року №01-20/1655. Позивач вказує на те, що з 23 серпня 2000 року він є власником земельної частки (паю) згідно вказаного сертифікату і правовстановлюючий документ з вказаного часу знаходився у нього, а Кіровська сільська рада Близнюківського району знехтувала своїми повноваженнями по уточненню списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) для виділення в натурі (на місцевості), в результаті чого Державний акт на право приватної власності на землю було виготовлено та зареєстровано на імя відповідача по справі. Оскільки Державний акт на право приватної власності на землю I-ХР №075076 виготовлений та зареєстрований на імя відповідача [PERSON] помилково, а отже порушує його право на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання Державного акту на право власності на землю та володіння виділеною земельною ділянкою, просить суд визнати його недійсним. В судовому засіданні представник позивача по первісному позову та відповідача по зустрічному позову позовні вимоги [PERSON] підтримала і просить їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечує, вказуючи на те, що позовні вимоги є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області, в якому просить визнати недійсним укладений між нею та [PERSON] договір купівлі-продажу сертифікату, який був посвідчений державним нотаріусом Близнюкіської державної нотаріальної контори Харківської області, реєстраційний № 3400 як такий, що укладений із порушенням норм чинного законодавства, та визнати дійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії землю I-ХР №075076, вказуючи на те, що згідно п.15 Розділу Х прикінцевих положень Земельного Кодексу України, угоди, укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), в частині купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту укладення (посвідчення). З цих підстав, договір купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай), розташовану на території Кіровської сільської ради, серія АВН № 613201 від 23.08.2000 року укладений між нею та [PERSON] вважає недійсним. Представник відповідача по первісному позову - Кіровський сільський голова Близнюківського району Харківської області надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вказавши, що позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи по первісному позову - відділу Держемагенства у Близнюківському районі Харківської області в направлених на адресу суду поясненнях не заперечує проти визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії I-ХР №075076 від 27.09.2000 року на імя [PERSON] Представник відповідача по зустрічному позову завідуюча Близнюківською державною нотаріальною конторою Харківської області надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечує, вказуючи на наступне. Згідно ст.3 Указу Президента України від 10.11.1994 року за №666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», Порядку посвідчення договорів відчуження, земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого наказом Мінюсту України та Держкомзему України, від 06 червня 1996 року за №14/5/48 зі змінами від 01.06.1998 року, установлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави і тільки з 1 січня 2002 року пунктом 14 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) було відмінено продавати або іншим способом відчужувати належні земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі у спадщину та вилученні земель для суспільних потреб. Отже на час посвідчення Договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) між [PERSON] та [PERSON] 23 серпня 2000 року це положення чинного законодавства було дійсне, а тому визнання недійсним вказаного договору є неправомірним. Заслухавши пояснення представника позивача по первісному позову та представника відповідача по зустрічному позову, відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову, повно, всебічно та обєктивно дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу сертифікату, який був посвідчений державним нотаріусом Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області 23 серпня 2000 року, реєстраційний № 3400. Відповідно до цього договору [PERSON] продала, а [PERSON] купив право на земельну частку (пай) на землю, яка перебувала у колективній власності бувшого КСП імені Петровського, площею 7,0 умовних кадастрових гектарів, засвідчене сертифікатом серії ХР № 0044852, виданого Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області. В п.5.1 договору зазначено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є невідємною частиною договору. Даний факт не оспорюється сторонами та підтверджений долученою до матеріалів справи копією цього договору та сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с. 9,10). На підставі вищезазначеного договору, в звязку з переходом права на земельну частку (пай) відповідачки по первісному позову [PERSON] до позивача по первісному позову [PERSON], Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області 07 грудня 2001 року було внесено зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0044852, де власником земельної частки (паю) було зазначено [PERSON] (а.с.9). З матеріалів справи вбачається, що згідно книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та договорів оренди по Близнюківському району зареєстрований державний акт серії I-ХР № 075076 на земельну ділянку, розташовану на території Кіровської сільської ради Близнюківського району на імя [PERSON], який на даний час нею не отриманий (а.с.11). Ця обставина не заперечується сторонами в судовому засіданні. Згідно наданої в судове засідання копії свідоцтва про одруження серії I-ВЛ №213851, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Лозівського міського управління юстиції Харківської області, [PERSON] 17 липня 2004 року одружилася із [PERSON] і після реєстрації шлюбу її прізвище змінилося із «Конончук» на «Ткаченко» (а.с.67). Відповідно до ст.. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції станом на момент укладення договору купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0044852 від 23.08.2000 року між [PERSON] та [PERSON]В.) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Статтею 23 даного кодексу визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Таким чином, оскільки в даному випадку державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії I-ХР № 075076 від 27.09.2000 року гр.. [PERSON] не отримано, суд вважає, що відповідно до діючого на той час земельного законодавства, право власності у неї на спірну земельну ділянку не виникло. Відповідно до п. 16 Перехідних положень чинного Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Пунктом 17 Перехідних положень даного Кодексу встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» державний акт на право власності на земельну ділянку може бути визнаний недійсним у судовому порядку. Згідно Указу Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», право на земельну частку (пай) могло бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Отже можливість відчуження земельних часток (паїв), була передбачена з самого початку паювання земель. Порядок відчуження земельних часток (паїв) на підставі цивільно-правових угод визначив Указ Президента України «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» від 21 квітня 1998 року № 332/98. Зокрема цей Указ встановив, що в разі відчуження шляхом купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, переважне право на його придбання мають члени КСП, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, а також селянські (фермерські) господарства і громадяни, які мають право їх створити. Цим же Указом встановлено, що цивільно-правові договори щодо відчуження земельних часток (паїв) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення договорів щодо відчуження земельних часток (паїв) здійснювалося відповідно до Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Держкомзему України від 06 червня 1996 року за №14/5/48 зі змінами від 01.06.1998 року. Мораторій на укладення угод щодо відчуження земельних часток (паїв) був накладений на підставі Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року №2242-III, тобто через пять місяців після укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу сертифікату. Всі укладені правочини до набрання чинності вищевказаним Законом вважаються дійсними. Тому громадяни та юридичні особи, які придбали до цієї дати земельні частки (паї) на підставі цивільних правочинів, мають право на земельну частку (пай) та на виділення її в натурі і заміну сертифіката на державний акт. Отже, суд вважає, що посилання відповідача по первісному позову [PERSON] на п. 15 розділу Х «Прикінцевих положень Земельного кодексу України» в редакції 2002 року із наступними змінами, щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай) є безпідставними і не заслуговують на увагу. Стосовно посилання відповідача по первісному позову [PERSON] щодо неправомірності змін, внесених 7 грудня 2001 року Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №0044852, де власником земельної частки (паю) було зазначено [PERSON], які вона вважає незаконними та недійсними посилаючись на ст..1 Закону України №2242-III ««Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року суд вважає їх безпідставними, виходячи з наступного. Договори купівлі-продажу, міни, дарування на підставі яких відчужуються земельні частки (паї), набувають юридичної сили після їх нотаріального посвідчення. Нотаріально посвідчений договір дає право особі, яка набула земельну частку (пай), вимагати внесення свого імені у ту графу сертифіката, де зазначається власник паю, або ж вимагати видання нового сертифіката на земельну частку (пай). Внесення змін та виписка нових сертифікатів здійснюється відповідною районною державною адміністрацією. Отже право власності на земельну частку (пай) позивачем було набуте у 2000 році на підставі договору купівлі-продажу сертифікату. Внесення змін до сертифікату на підставі цього договору, суті договору вже не змінює, а є лише засобом надання домовленостям по договору публічності, що має важливе значення для виключення зловживань та створює можливість для контролю держави з метою їх недопущення. За таких обставин подання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) для внесення змін до сертифікату є повідомленням про свої права, які виникають на підставі договору, що надає перевагу у спорі особі, права якої підтверджуються зареєстрованим договором. А отже, завдяки своєчасній реєстрації договору купівлі-продажу сертифікату у відділі Держкомзему у Близнюківському районі та внесення змін до сертифікату Близнюківською районною державною адміністрацією, відповідачка по первісному позову до цього часу і не змогла отримати виготовлений помилково державний акт. Цей факт доводить, що вина в ситуації, що склалася, лежить на реєстраторі державного акту, а саме Кіровській сільській раді Близнюківського району Харківської області, що своєчасно не перевірила право власності на земельну частку (пай). Таким чином, суд приходить до висновку що вимоги позивача по первісному позову [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому і підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Щодо стягнення на свою кристь понесених витрат по сплаті судового збору позивач та відповідач клопотання не заявляли.

Outcome: dismissed