Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON]; зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод як співвласниці майна у здійсненні нею права на володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS]; вселити її в квартиру [ADDRESS]; зобов'язати відповідача звільнити квартиру [ADDRESS] від будь-яких сторонніх осіб та надати їй ключі від цієї квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що їй видано свідоцтво про право на спдащину за законом після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO] у вигляді 1/6 частки квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є власником 1/3 частини спадкового майна. На теперішній час відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належної їй частки власності у спадковому майні, а саме без її згоди здає в найм квартиру [ADDRESS], не бажає спільно користуватись квартирою, перешкоджає їй у проживанні в цій квартирі. З приводу вчинюваних відповідачем перешкод 17.12.2012 року вона зверталась до відповідача з листом з проханням оформлення двох особових рахунків на квартиру, а також складання договору про подальшу їх експлуатацію, але відповідач в усній бесіді відмовилась вирішувати питання розподілу особового рахунку та подальшої експлуатації квартири мирним шляхом. 16.01.2013 року вона зверталась до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про вчинення перешкод у користуванні належною їй часткою власності з боку відповідача. 08.04.2013 року вона зверталась до Дніпродзержинської ОДПІ щодо залучення до оподаткування відповідачки. 20.05.2013 року вона зверталась до ТОВ "Абонент ХХІ" щодо розподілу особового рахунку на квартиру. Вказує, що за таких умов вона не може вільно користуватися належною їй квартирою. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити позов повністю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі, заперечувала проти позову, повідомила, що більша частина квартира належить їй, вона є неделимою, і позивач як бабуся могла би залишити квартиру для онука. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає повному задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що позивач і відповідач є співвласниками квартири за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. 50 років СРСР, 16-89, що належить їм на праві спільної часткової власності,зокрема позивач є власником 1/6 частини квартири, відповідач є власником 5/6 частин квартири, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав ОКП "Дніпродзержинське БТІ" № 36426565 від 27.11.2012 року, свідоцтвами про право на спадщину за законом виданих 07.11.2012 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 1404, № 1406, договором купівлі-продажу квартири від 01.10.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 1594, технічним паспортом на квартиру ОКП "Дніпродзержинське БТІ" реєстровий № 21399 від 05.09.2012 року. На теперішній час між сторонами склалися неприязливі стосунки і в добровільному порядку сторони не можуть досягти угоди щодо порядку користування, розпорядження та володіння належною їм на праві спільної часткової власності квартири за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. 50 років СРСР, 16-89, що визнано сторонами по справі в судовому засіданні, підтверджується листами позивача до Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, Дніпродзержинської ОДПІ та ТОВ "Абонент ХХІ" і відповідними листами відповідями. Конституцією України (стаття 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до вимог статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, будинком (квартирою), що належить громадянинові. Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно до п. 5 постанови Пленуму ВС України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що мається необхідність захисту порушеного права спільної часткової власності позивача шляхом усунення їй перешкод у користуванні квартирою, зобов'язанням відповідача не чинити позивачу перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження квартирою, та вселення позивача у спірну квартиру. На підставі викладеного,

Outcome: approved