Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання частки квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку квартири, мотивуючі позовні вимоги тим, що сторони по справі 18.03.1995 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя від 03.11.2011 року по справі №2-2180/11 шлюб був розірваний. У період шлюбу була придбана квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 07.11.2003 року. Після розірвання шлюбу у зазначеній квартирі проживає позивачка та діти сторін по справі. [PERSON] сплачує комунальні послуги по цій квартирі та квартирну плату. До шлюбу [PERSON] проживала у батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У [INFO] батько помер та квартиру залишив позивачці по справі. У 1998 році [PERSON] приватизувала вказану квартира на своє ім'я та на ім'я свого сина - [PERSON] 30.01.2003 року позивачка по справі продала квартиру [ADDRESS]. 07.11.2003 року на гроші від продажу квартири [PERSON] була придбана спірна квартира. Невелику частку грошей додав чоловік її сестри - [PERSON] та батьки чоловіка. Між сторонами по справі 11.07.2011 року була укладена угода про порядок здійснення батьківських прав, яка регулює взаємовідносини з питання виховання та утримання їх дітей. Відповідачем умови цієї угоди порушуються, а саме [PERSON] не здійснює матеріальне забезпечення та сплату за освіту (шкільну та вищу). З урахуванням наведеного та з посиланням на статті 69, 70 СК України [PERSON] просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], як набуту в період шлюбу з [PERSON] на праві особистої власності; визнати загальною сумісною власністю 1/2 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку як на загальну сумісну власність; за [PERSON] припинити право власності на 3/4 частку квартири [ADDRESS]. Позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та просила позов задовольнити. Відповідач визнав позовні вимоги частково, просив прийняти рішення суду з урахуванням норм законодавства. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у справі докази і матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. А відповідно до частини 3 вищенаведеної статті Закону, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Судом встановлено, що 18.03.1995 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим був зареєстрований шлюб, актовий запис №204, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Від шлюбу мають дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 03.11.2011 року по справі №2-2180/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2003 року, за реєстром № 5633, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON], право власності зареєстровано за відповідачем по справі - [PERSON] Згідно цього договору ціна квартири складає 10000 грн. (л.с.л.с. 7-8) З договору купівлі-продажу від 30.01.2003 р. реєстровий номер 504, вбачається, що 30.01.2003 року [PERSON], тобто до шлюбу з відповідачем, була продана квартира [ADDRESS]. Продаж здійснений за 10651 грн.(л.с 11) У судовому засіданні позивачка зазначила, що частину грошів від продажу зазначеної квартири, а саме 5000 грн. вона надала відповідачу для придбання спірної квартири. Відповідач зазначений факт передачі коштів визнав, проте пояснив, що він надавав грошові кошти для ремонту квартири позивачки, а тому частина цих грошів належить і йому. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1 статті 65 СК України). Відповідно до статті 62 СК України якщо дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду б'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд України в Постанові Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року зазначив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як було встановлено судом, квартира [ADDRESS] була придбана у період шлюбу сторін по справі, тобто вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, як вказує позивачка та не спростовувалося відповідачем і матеріалами цивільної справи, 30.01.2003 року [PERSON] була продана квартира [ADDRESS], продаж якої відбувся за 10651,00 грн. Частина вказаної суми, а саме 5000 грн. була витрачена на придбання квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2003 року, за реєстром № 5633, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України собистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина 7 статті 57 СК України). У зв'язку з наведеним, суд дійшов до висновку про визнання за [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS] на праві особистої власності. Крім того, звертаючись до суду із позовними вимогами, [PERSON] посилається на невиконання відповідачем умов, укладеної між ними угоди. Так, з матеріалів цивільної справи убачається, що між [PERSON] та [PERSON] 11.07.2011 року була укладена угода про порядок здійснення батьківських прав відносно дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свідок [PERSON] пояснив, що він надавав гроші на придбання квартири особисто [PERSON], свідок [PERSON] зазначив, що давав гроші сім'ї для придбання квартири. Таким чином зазначені свідки не підтвердили, що кошти отримані позивачкою були її особистою власністю. Відповідач не довів що він вкладав гроші у ремонт квартири позивачки, а тому частина зазначених грошів належить йому. Відповідно до цієї угоди, сторони домовилися, що їх діти після розірвання шлюбу залишаються на вихованні та піклуванні їх матері - [PERSON] Місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу буде здійснюватися за місцем реєстрації матері, а саме за адресою: [ADDRESS]. Неповнолітній [PERSON], [INFO], має право сам визначити з ким з батьків він буде проживати. Пунктами 2.5., 2.6. цієї ж угоди визначено, що [PERSON] зобов'язується здійснювати матеріальне забезпечення та оплату навчання (шкільної та вищої освіти), до кінця закінчення вищого навчального закладу кожним з дітей; зобов'язується також нести додаткові витрати у зв'язку з вихованням та утримання дітей. Відповідно до статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Положеннями статті 180, частини 1 статті 182, статті185 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; при визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема й стан здоров'я та матеріальне становище дитини; той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно з вимогами частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи, що сторонами по справі не був отриманий порядок укладення договору про сплату аліментів на дітей, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів звернення до відповідача [PERSON] з вимогою про надання матеріальної допомоги на утримання дітей, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування у цій справі положень частини 3 статті 70 СК України. На підставі наведеного, суд дійшов до висновку про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на праві особистої власності; визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ? частки квартири [ADDRESS]; у порядку поділу спільної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS], як на спільну сумісну власність. На підставі

Outcome: approved