Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

[PERSON] ([INFO]; паспорт: серія [NUMBER], виданий Рубіжанським МВ ГУМВС України у Луганській області 21 лютого 2012 року) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просила визнати за нею, [PERSON], у порядку спадкування, право власності на квартиру [ADDRESS], та будинок [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, представники позивача та відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.50,51). Безпосередньо у позовній заяві, позивач зазначила, що 29 травня 2011 року померла її мати [PERSON]. У зв'язку з тим, що мати заповіла їй усе майно, що належало матері на момент смерті, вважаючи себе єдиною спадкоємицею усього її майна, вона звернулась до приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] з метою оформлення права на спадщину. Проте, нотаріусом не визнається її право на спадкування у повному обсязі, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS], та будинок [ADDRESS], у зв'язку з тим, що право власності на зазначене майно не було зареєстровано спадкодавцем у встановленому законом порядку, за його життя (а.с.2). Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Подав письмову заяву, якою вказав, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.51). Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: У [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) [INFO] народилась донька: [PERSON], про що було видано відповідне свідоцтво (а.с.16). Восьмого липня 2003 року, [PERSON] ([INFO]) на підставі договору дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №5990, прийняла в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.12). Тридцятого серпня 2005 року, [PERSON] ([INFO]) на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №12011, придбала у [PERSON] будинок [ADDRESS] (а.с.14-15). Шостого жовтня 2006 року, [PERSON] ([INFO]) вчинила особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт), відповідно до якого заповіла [PERSON] ([INFO]) усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, та все те, на що вона за законом буде мати право, що було засвідчено приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] (а.с.6). [INFO] [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції, 31 травня 2011 року було видано свідоцтво про смерть (а.с.4). Двадцять сьомого квітня 2013 року, приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] було заведено спадкову справу, про що внесено відомості до спадкового реєстру (а.с.8) і перевірено чинність заповіту, вчиненого померлою 06 жовтня 2006 року на ім`я позивача 06 жовтня 2006 року (а.с.9). Двадцять третього травня 2012 року, [PERSON] ([INFO]) у присутності приватного нотаріуса [PERSON] подав та підписав письмову заяву, якою підтвердив, що спадкове майно його дружини [PERSON] є особистою власністю спадкодавця і на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує, а підстав для спадкування за законом частки спадщини у нього не має (а.с.7). П'ятого грудня 2013 року приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №406/02-31, відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS], та будинку [ADDRESS] (а.с.44). Дев'ятнадцятого вересня 2013 року [PERSON] ([INFO]) звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просила визнати за нею, у порядку спадкування, право власності на квартиру [ADDRESS], та жилий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS]. Із встановлених обставин вбачаються цивільно-правові відносини в межах яких виник спір щодо не визнання за позивачем права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України квартиру [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] (жилий будинок зі службовими приміщеннями у складі: житлового будинку, сараю, погребу, вбиральні, огорожі та споруди) слід розглядати як нерухомі речі, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню), було передбачено, що цивільні права та обов'язки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, зокрема угод, передбачених законом. Статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що об'єктами цивільних прав виступали, у тому числі і майнові права, зокрема і право власності на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлювалось законодавчими актами. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України з 15 квітня 1991 року по 20 червня 2007 року, був Закон України «Про власність», положеннями статті 12 якого було передбачено, що громадянин набував права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Поряд з цим частиною другою статті 50 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік, було передбачено, що право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законодавством або договором; якщо договір про відчудження майна підлягав державній реєстрації або нотаріальному посвідченню, право власності у набувача виникало в момент реєстрації або посвідчення договору. Так, положеннями частини третьої статті 244 та частини першої статті 227 Цивільного кодексу Української РСР було передбачено, що договори дарування нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Тому, оскільки [PERSON] ([INFO]) у період дії наведених нормативно-правових положень, отримала в дар квартиру [ADDRESS], на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, вона набула право приватної власності на вказану квартиру, яке з огляду на положення частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України слід визнати таким, що увійшло до складу її спадщини. Що стосується набуття права приватної власності [PERSON] ([INFO]) на будинок [ADDRESS], суд виходить з наступного: Зазначені нерухомі речі були придбані [PERSON] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який також був посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №12011 (а.с.14-15). Оскільки придбання відбулось 30 серпня 2005 року (а.с.14-15), на момент укладення договору купівлі-продажу діяла редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 20 січня 2005 року №2375-IV, абзацом другим статті 2 якого було передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Поряд з цим, частиною сьомою статті 3 «принципи державної реєстрації прав» було встановлено, що зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна. Отже, в період дії наведених нормативно-правових положень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно передбачалась державою з метою офіційного визнання і підтвердження вже існуючих юридичних фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. При цьому, правовим наслідком не здійснення такої реєстрації суб'єктами зазначених прав був лише ризик відсутності пріоритету незареєстрованих права перед правами тих суб'єктів, що були зареєстровані, але тільки в разі спору щодо нерухомого майна. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності чи інші речові права, які були б зареєстровані після 30 серпня 2005 року (тобто дати набуття (виникнення) права приватної власності [PERSON]) на будинок [ADDRESS], відсутні (а.с.48). За таких обставин, нездійснення [PERSON], за її життя, державної реєстрації права приватної власності на будинок [ADDRESS], не позбавило її права приватної власності на зазначений будинок, що виникло в неї на підставі договору купівля-продажу від 30 серпня 2005 року, а тому на підставі положень частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України вказане право слід визнати таким, що увійшло до складу її спадщини. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. З огляду на зміст заповіту, складеного [PERSON] (а.с.6), усе своє майно (а значить і право приватної власності на квартиру [ADDRESS], та будинок [ADDRESS]) вона заповіла єдиній людині: донці [PERSON] ([INFO]), яка прийняла спадщину. За таких обставин, [PERSON] ([INFO]) слід визнати такою, що набула право приватної власності на квартиру [ADDRESS], та будинок [ADDRESS], по праву спадкування. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача [PERSON], як власника квартири [ADDRESS], та будинку [ADDRESS], не визнається приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену квартиру, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved