Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 23 серпня 2003 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через непорозуміння на побутовому ґрунті, різні характери, що призвело до втрати почуття любові, припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Спору про поділ майна та місце проживання дитини немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, вказавши, що спільне господарство і проживання з відповідачем припинені з 15 жовтня 2013 року. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у поданій через канцелярію суду заяві позов визнав у повному обсязі, вказавши, що шлюбні відносини, спільне поживання та ведення господарства припинені з 15 жовтня 2013 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст. 11 ЦПК України та положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23 серпня 2003 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №499 (а.с.6). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а. с. 7). Сімейне життя не склалося з причин непорозуміння на ґрунті побутових проблем, різні характери, втрати почуття любові один до одного, через що шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені з 15 жовтня 2013 року, з цього ж часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання малолітнього сина [PERSON] з матір'ю (позивачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved