Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Універсал Банк»(далі -ПАТ «Універсал Банк»), яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк», звернулося в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26 травня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №051-2008-1658, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 16 000 швейцарських франків зі сплатою 4,5 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 10 травня 2028 року. 10 грудня 2010 року та 24 грудня 2012 року до Кредитного договору були укладені між сторонами додаткові угоди, які являються невідємною частиною Кредитного договору, за умовами яких позивач змінив порядок сплати відсоткові відповідачем [PERSON] На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитними договорами 26 травня 2008 року із поручителем - відповідачем [PERSON], укладено договір поруки № 051-2008-1658-Р, згідно з яким остання зобов'язувалася перед кредитором відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що [PERSON] належним чином умов договору про повернення кредиту частками не виконує, заборгованість за кредитним договором станом на 18 червня 2012 року складає 15\~525,93 швейцарських франків, що еквівалентно 130\~146,11 грн., а тому просив стягнути солідарно з відповідачів указану суму заборгованості. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позов безпідставний, позивачем не доведено факту отримання відповідачем [PERSON] кредиту у швейцарських франках та не доведено, що останнім взагалі отримано будь які кошти від позивача крім того, вказував на те, що розрахунок заборгованості не підтверджений ніякими бухгалтерськими документами, а також посилався на те, що банком не доведено право на надання кредиту в швейцарських франках. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 2 статті 6 даного Кодексу передбачає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Частина 1 статті 628 ЦК України визнчає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №051-2008-1658, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 16 000 швейцарських франків зі сплатою 4,5 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 10 травня 2028 року. 10 грудня 2010 року та 24 грудня 2012 року до Кредитного договору були укладені між сторонами додаткові угоди, які являються невідємною частиною Кредитного договору, за умовами яких позивач змінив порядок сплати відсоткові відповідачем [PERSON], зокрема було збільшено процентну ставку до 5 % річних. Підписання вказаних договорів сторонами свідчить про досягнення між ними домовленості щодо всіх його істотних умов. В ході слухання справи судом також встановлено, що на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитними договорами 26 травня 2008 року укладено договір поруки № 051-2008-1658-Р та 24 грудня 2010 року також укладено договір поруки б/н із поручителем - відповідачем [PERSON], згідно з умовами яких остання зобов'язувалася перед кредитором відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Вказані договори та обсяг відповідальності відповідачкою [PERSON] не оспорюється. Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Як вбачається із матеріалів справи відповідач [PERSON] порушив умови підписаного ним договору, тому 23 березня 2010 року Банком було направлено відповідачам письмову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором та повідомлено, що у разі невиконання даної вимоги термін повернення кредиту визнається таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги (а.с. 103-104). Дані повідомлення відповідачі отримала, що підтверджується матеріалами справи. Вимоги банку відповідачами залишилися незадоволеними, у звязку з чим станом на 18 червня 2012 року виникла заборгованість за укладеним кредитним договором на суму 15\~525,93 швейцарських франків, що еквівалентно 130\~146,11 грн., з яких -прострочена заборгованість по кредиту 165,38 швейцарських франків, що по курсу НБУ становить 1\~386,30 гривень - сума дострокового стягнення кредиту 14\~539,39 швейцарських франків, що по курсу НБУ становить 121\~876,44 гривень, -відсотки 821,16 швейцарських франків, що по курсу НБУ становить 6\~883,37 гривень. А тому суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та ґрунтуються на вимогах закону та укладених договорах між сторонами. На думку суду доводи представника відповідача про відсутність у позивача доказів на підтвердження факту отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів є необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог Банком надані договори кредиту, поруки та розрахунки заборгованості, які не спростовані відповідачами та представником. Більш того, факт отримання кредиту підтверджений діями відповідача [PERSON], який протягом певного періоду виконував Договір і вносив кошти на погашення заборгованості. Безпідставні, на думку суду, доводи представника відповідача, про те, що розрахунки, які надав банк є відображенням односторонніх розрахунків стягувача і ніяким чином не може відображати правових підстав для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку, оскільки вони нічим не обґрунтовані, так як довідка про наявність заборгованості, виконана за вказаними розрахунками, завірена печаткою Банку (а.с.39-40) і відповідачем ніякими доказами не спростована. Покликання представника відповідача стосовного того, що відповідач [PERSON] ніколи не отримував кредитних коштів у швейцарських франках не заслуговують на увагу. Позичальник підписав та отримав кредит у грошовій одиниці - швейцарські франки та отримав еквівалент 75 702,75 гривень (а.с.130). Кредитний договір щодо валюти кредитування відповідачем не оспорювався, та як пояснив представник позивача в судовому засіданні відповідач [PERSON] працював в цьому ж банку та добре розумів порядок та наслідки укладення такого договору. Пунктом 1.1 кредитного договору визначено, що Банк надає позичальнику кредит у швейцарських франках, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 75\~522,67 гривень за курсом НБУ на день укладення цього договору, а п. 2.5\~\~цього договору встановлено, що розмір щомісячного платежу встановлюється у відповідності до графіку (Додаток\~\~\~\~ № 2), який є невід'ємною частиною цього Договору. В графіку зазначено, що погашення кредиту здійснюється в швейцарських франках. Як видно з матеріалів справи, зміст договору становлять умови/пункти/, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, оскільки договір підписаний обома сторонами (а.с.3-8, 18-34). Згідно з п.2.3 договору кредити надавався шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника, відкритий згідно умов п. 2.3.1 даного Договору. Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 129) за заявою відповідача [PERSON] 23 травня 2008 року було відкрито поточний рахунок у ВАТ «Універсал Банк» № балансового рахунку 26203000194804, на який згідно меморіального ордеру було перераховано кредитні кошти (а.с.130). Крім того, згідно до наданої відповідачем виписки із особистого рахунку позивача № 26203000194804 СНF, 27.05.2008 року грошові кошти в сумі 16 000 швейцарських франків, еквівалент 75\~702,75 гривень, були зараховані на вказаний особистий рахунок позивача, що відповідає п. 1.1 вказаного кредитного договору (а.с. 38). Крім того, як свідчать матеріали справи відповідач звертався до позивача\~\~ з заявами про переказ готівки та здійснював валютно обмінні операції у швейцарських франках\~\~(а.с.184-248) . Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (частина друга цієї статті). Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України за всіма видами платежів. Пунктом 1 ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Проте п. 2 ст. 192 ЦК України визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Зазначені вище законодавчі акти хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу НБУ національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Отже, чинним законодавством передбачено право комерційним банкам здійснювати валютні операції, в тому числі видавати кредити у іноземній валюті фізичним особам. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Поряд із цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Відповідно до п. 8.5 кредитного договору позичальник [PERSON] підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та йому повідомлено інформація щодо методики визначення курсів і комісій, повязаних із конвертацією валюти (а.с.8). Таким чином, укладаючи даний кредитний договір в іноземній валюті СHF (швейцарські франки), [PERSON] узяв на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. За змістом ст.ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Враховуючи наведене, суд вважає, що при укладенні кредитного договору та додаткових угод до нього, сторони досягли згоди з усіх істотних умов, на час укладання договору обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, а прийнявши грошові кошти у позивача, відповідач погодився з умовами цього договору, а у позивача виникло право вимагати повернення боргу за кредитним договором, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по оплаті судового збору.\~\~ На підставі ст.ст. 509, 526, 530, 536,554, 610, 611, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved