Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором , в обгрунтування заявлених вимог посилаючись на те, що 04.09.2007 року між відповідачем по справі [PERSON] та ПАТ КБ » Приватбанк» було укладено договір за № DNQ1RX 205580197, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 006, 78 грв., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом , на строк 12 місяців , з кінцевим терміном повернення 04.09.2008 включно. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та Банком Договір. Відповідно до умов укладеного Договору погашення заборгованості відповідачем мало здійснюватися в наступному порядку, а саме щомісяця в період сплати, позичальник повинен був надавати Банку грошові кошти ( щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON]. В порушення ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, а тому станом на 19.06.2013 має заборгованість перед позивачем за кредитним договором у сумі 22 808, 71 грв., яка складається з : 856, 53 грв. - заборгованість за кредитом; 8 117,60 грв. заборгованість по процентам за користування кредитом; 222, 03 грв. - заборгованість по комісії за користування кредитом ; 12 050, 23 грв.- пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 500 грв.- штраф та 1 062,32 грв.- процентна складова штрафа. Посилаючись на ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 808, 71 грв., судові витрати по справі в розмірі 229,40 грв.. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримав повністю , зазначивши, що в разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення по даній справі (ас. 52, 53, 54). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги просив залишити без задоволення, у зв»язку зі сплином строку позовної давності (ас. 55 ) . Виходячи з наведеного суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: - так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем по справі виникли правовідносини споживчого кредитування, оскільки 04.09.2007 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк »ПриватБанк» , правонаступником якого в даний час є Публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПриватБанк» та фізичною особою [PERSON] було укладено кредитний договір № Q1RX205580197 , згідно якого Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 1 006, 80 грв. на строк 12 місяців з 04.09.2007 року по 04.09.2008 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 1,0 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 24,67 грв. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 167,80 грв., в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, винагороди, комісії в обумовлених у Заяві та [PERSON] про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Товар є предметом застави та відповідно до п. 2.3, п. 2.4, п. 2.5 [PERSON] являється забезпеченням зобов'язань , при цьому інформація про товар визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до заяви позичальника. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку - щомісячно в період сплати, за який приймається період з « 20» по « 25» число кожного місяця, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 114, 20 грв. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON]. Згідно п. 4.2 [PERSON] , при порушенні позичальником зобов»язань по погашенню кредиту, останній сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15,17 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (ас. 6 ). Відповідач був ознайомлений та згодний з Умовами надання саме споживчого кредиту фізичним особам про що зазначав у заяві від 04.09.2007 року (ас.6). Відповідно до ст. 1 Закону України » Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит це кошти , що надаються кредитодавцем ( банком) споживачеві на придбання продукції. Згідно до ст. 11 Закону « Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти ( споживчий кредит) або бере зобов»язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов»язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відтак, судом встановлено, що позивач виконав всі зобов'язання за споживчим кредитом. За таких умов до зазначених правовідносин необхідно застосовувати норми Закону України « Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з наданим ПАТ КБ «Приват Банк» розрахунком за договором станом на 19.06.2013 року відповідач має заборгованість за кредитом на суму 22 808, 71 грн., яка складається з наступного: 856, 53 грн. - заборгованість за кредитом; 8 117,60 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 222,03 грв.- заборгованість по комісії за користування кредитом; 12 050, 23 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; штрафи відповідно до п. 2. 4. 5. 5 [PERSON] та правил надання банківських послуг: 500,00 штраф ( фіксована частина); 1 062, 32 грн. - штраф (процентна складова) (ас.4 ). Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» , враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України " Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Так, відповідно до Договору, кредит надається на строк 12 місяців, з кінцевим терміном повернення по 04.09.2008 року включно (а.с. 6). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, при цьому згідно ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовуються спеціальна позовна давність тривалістю в один рік. Враховуючи визначені змістом кредитного договору строки виконання зобов»язання та зміст розрахунку заборгованості, початок перебігу строку позовної давності почався з 05 вересня 2008 року і обставин переривання перебігу позовної давності в судовому засіданні не встановлено та позивачем на підтвердження даного відповідних доказів не надано, а відтак вказаний строк до пред»явлення позову не переривався. Отже, початок перебігу позовної давності за зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача [PERSON] за кредитним договором розпочався 05.09.2008 й сплинув 05.09.2011. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Разом з тим, позивачем не надано відповідних доказів, які б належним чином свідчили про збільшення сторонами позовної давності за вимогами по вказаному кредитному договору . Надані позивачем [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг (ас.7-25), в п.1.7.31. яких зазначено, що строк позовної давності відносно вимог повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банка по розділам 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.5.1, 2.5.2, 2.16, 3.1, 3.17 [PERSON] та [PERSON] складає 50 років, суд до уваги не приймає та оцінює критично з огляду на наступне: - як вбачається з заяви позичальника від 04.09.2007 року (ас.6), дана заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає кредитно-заставний договір. Разом з тим, долучені позивачем до матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг на думку суду не є зазначеними в заяві від 04.09.2007 року Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та й не могли ними бути, оскільки останні підписані головою правління ПАТ КБ » Приватбанк» (ас.25) , в той час як договір укладався в 2007 році між відповідачем та ЗАТ КБ »Приватбанк». Відповідно до копії Статуту ПАТ КБ »Приватбанк» (ас.30), за рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип Банку з ЗАТ змінено на ПАТ, тобто така зміна відбулася в 2009 році, про що також свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ПАТ КБ »Приватбанк» (ас.29), а кредитний договір між сторонами укладений в 2007 році, тобто коли існувала юридична особа ЗАТ КБ » Приватбанк», а отже станом на 2007 рік надані позивачем [PERSON] не могли бути підписані головою ПАТ КБ « ПриватБанк » та разом з заявою позичальника не могли складати кредитно-заставний договір. Відтак, на час укладення кредитного договору відповідач не міг бути ознайомлений з документом, що підписаний головою правління ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки на той час існувало ЗАТ КБ «Приватбанк». Окрім того, в заяві позичальника від 04.09.2007 року (ас.6) визначено, що згідно п. 4.2 [PERSON] при порушенні позичальником зобов»язань по погашенню кредиту, останній сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15, 17 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Разом з тим, вищевказані [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг , що долучені позивачем до справи (ас. 7-25), такого пункту не містять взагалі, що дає право суду стверджувати, що даний документ не є Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам , про які йдеться в заяві позичальника від 04.09.2007 року та не має ніякого відношення до укладеного між сторонами кредитного договору . Окрім того, позивачем не подано доказів про те, що саме із цими Умовами та [PERSON] надання банківських послуг був ознайомлений відповідач по справі при укладенні Договору в 2007 році. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню , у зв'язку з пропуском позовної давності позивачем.

Outcome: dismissed