overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Старобешівського районного управління юстиції у Донецькій області звернувся до Старобешівського районного суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та в»їзду в Україну громадянину [PERSON], [INFO], до виконання ним майнових зобов'язань у строки, передбачені чинним законодавством. Подання обґрунтоване посиланням на те, що на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Старобешівського районного управління юстиції у Донецькій області знаходиться виконавчий лист №2-1141 виданий 18.08.2011 року Ленінським районним судом м.Донецька про стягнення аліментів з [PERSON] на користь Голда лени Володимирівни на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісяця. На даний час борг не сплачений. Боржник відмовляється в добровільному порядку виконати рішення суду, а тому виникла необхідність обмежити його у праві виїзду за межі території на підставі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Представник Старобешівського районного управління юстиції у Донецькій області в судовому засіданні підтримала подання та наполягала на його задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. ст. 5, 7 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень не лише своєчасно і повно, але й неупереджено, а також використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (зі змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Зазначеним Законом не передбачено за ухвалою суду тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника у виконавчому провадженні до виконання рішення суду. Разом з тим, ВДВС не надало будь-яких доказів про те, що боржник постійно виїжджає за кордон, існування у нього такої можливості та взагалі отримання ним закордонного паспорту. Більш того, незрозумілою є вимога щодо обмеження у праві в»їзду в Україну. За таких обставин, подання не має правового обґрунтування, суду не надані докази необхідності певного обмеження прав боржника і тому подання задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

КП «Житловик» звернулось до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить суд стягнути з відповідачів 3 253 грн. заборгованості за надані комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] КП «Житловик» надає відповідачам послуги з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води, водовідведення, обслуговування будинку та прибудинкової території. Відповідачі за надані послуги своєчасно не розраховуються, відтак допустили заборгованість в розмірі 3 253, 01 грн. за період з 01 січня 2011року по 01 жовтня 2013 року, в т.ч. за послуги з централізованого опалення - 2 806,17 грн. та за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території - 446, 84 грн. В судовому засіданні представник позивача Назар Б.І. позов підтримав. Додатково пояснив, що протягом 2011 - 2013 років відповідачі вносили платежі в користь КП «Житловик, однак такі в переважній більшості зараховувались в рахунок погашення заборгованості за попередній період. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов заперечила, просила суд списати наявну заборгованість. Відповідач [PERSON] позов заперечив, зазначив, що протягом 2011-2013 років оплачували поточні нарахування, що стверджується наявними квитанціями. Дії КП «Житловик» по зарахуванню даних платежів на погашення заборгованості за минулий період вважає неправомірними. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідачі є споживачами комунальних послуг, які надаються позивачем. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно наданої КП «Житловик» довідки про стан розрахунків за послуги, КП «Житловик» протягом січня 2011 року - вересня 2013 року надано відповідачам житлово-комунальних послуг на загальну суму 7 148 грн. 82 коп. В період 2011 - 2013 роки відповідачі оплатили в користь КП «Житловик» 9 134,63 грн. з цільовим призначенням за комунальні послуги за відповідні місяці 2011 - 2013 років. Враховуючи вартість наданих послуг - 7 148 грн. 82 коп. та розмір цільових платежів здійснених відповідачами протягом 2011-2013 року - 9 134,63 грн., відповідачами не допущено заборгованості перед КП «Житловик» за зазначений період. Суд вважає неправомірними дії позивача по зарахуванню здійсненних цільових платежів в рахунок погашення заборгованості за минулий період, оскільки здійснюючи цільові оплати споживач по суті виконує обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, і виконання даного обов'язку приймається надавачем послуг.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що між КП «ЖЕО №;» та відповідачем 16.01.2008 року було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, згідно якого відповідач зобов»язався своєчасно сплачувати квартирну плату. Однак, відповідач не виконував умови договору , що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30.11.2013р. становить 1201,95грн.,( згідно з ст.. 257 ЦК України строк позовної давності становить три роки ) які позивач просить стягнути з відповідача за надані йому послуги. В судове засідання представник позивача подав заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи у його відсутності. У разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно довідки КП «ЖЕО №4» від 10.12.2013р. № 327 , будинок №11, на вул. [PERSON], що в м.Калуші, Івано-Франківської області, в якому проживає відповідач(а.с.7), перебуває на балансі КП «ЖЕО №4» (а.с.5). Встановлено, що між позивачем та [PERSON] 16.01.2008 року було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, згідно якого відповідач зобов»язався своєчасно сплачувати квартирну плату, згідно даного договору відповідачу був присвоєний особовий рахунок 15723 (а.с.9). Як зазначено в акті звірки розрахунків з 01.12.2010 по 30.11.2013р. борг [PERSON], який проживає на [INFO], що в м.Калуші, Івано-Франківської області становить 1201,95 грн.(а.с.6). Згідно ст..526 ЦК України , зобов»язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов»язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Не зважаючи на наявність заборгованості КП «ЖЕО №4» здійснює обслуговування даного будинку та прибудинкової території будинку. Жодних заяв та претензій щодо надання послуг від [PERSON] не надходило, отже відповідач користується наданими послугами, але не сплачує їх. Тому, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути заборговану суму за отримані ним послуги в розмірі 1201,95 грн. У відповідності ст.84,88 ЦПК суд стягує з відповідача судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення в її користь аліментів на утримання дитини: сина – [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 900,00грн. щомісячно, посилаючись на те, що відповідач по справі являється батьком дитини, фізично здоровий, працездатний, інших утриманців немає, однак матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини не надає. У судове засідання позивач не з’явилася, однак подала письмову заяву, в якій зменшила позовні вимоги до 450 грн, справу просить слухати у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак написав заяву в якій він погоджується із заявленим позовом частково і згідний сплачувати аліменти в сумі 450 грн. на утримання сина до досягнення ним повноліття, просить справу розглядати у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебувають в шлюбі з 09.08.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.2). Відповідач по справі, [PERSON], являється батьком малолітнього [PERSON], [INFO], про що свідчать копія свідоцтва про народження (а.с.3). Дитина проживає з батьками, що підтверджується довідкою про склад сім’ї № 1482/02-24, виданою 29.11.2013 року виконкомом Завадківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с.6). За змістом ст.ст.180,181 п.3 Сімейного кодексу України батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька, у твердій грошовій сумі. У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення в її користь аліментів на утримання дітей: дочки – [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] – [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі по 500,00грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття, посилаючись на те, що відповідач по справі являється батьком дітей, фізично здоровий, працездатний, однак матеріальної допомоги на утримання та виховання дітей не надає. Також просить стягнути з відповідача 400 гривень за надання юридичної допомоги, У судове засідання позивач не з’явилася, однак подала письмову заяву, в якій зменшила позовні вимоги, просить суд стягувати з відповідача аліменти в розмірі по 400,00 грн. щомісячно на кожну дитину, а справу просить слухати у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з’явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Таким чином суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебувають в шлюбі з 11.09.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.3). Відповідач по справі, [PERSON], являється батьком малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що свідчать копія свідоцтв про народження (а.с.4,5). Діти проживають з матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім’ї №489, виданою 28.11.2013 року виконкомом Дусанівської сільської ради Перемишлянського району Івано-Франківської області (а.с.6). За змістом ст.ст.180,181 п.3 Сімейного кодексу України батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька, у твердій грошовій сумі. Як вбачається з квитанції № 0209664 від 28.11.2013 року при зверненні до суду з позовом позивачка сплатила 400,00 грн. за надання правової допомоги (а.с.7). У відповідності до ст. 84, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі в дохід держави, а також витрати за надання правової допомоги на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач 22.08.2013 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 13630,69 грн. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 22.09.2008 р. між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 1476 на суму 13 000 грн. терміном на 24 місяці до 22.09.2010р. зі сплатою 36% річних. З метою забезпечення умов даного кредитного договору 22.09.2008 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов’язання солідарно відповідати за зобов’язаннями позичальника [PERSON] У зв’язку з неналежним виконанням позичальником зобов’язань за кредитним договором станом на 22.08.2013 р. заборгованість за кредитним договором становить 13 630,69 грн., з якої сума боргу по сплаті кредиту – 10 125,35 грн., заборгованість по відсотках – 3 505,34 грн. Просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку вказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні уточнений позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, повторно не з’явилися в судове засідання, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, у зв’язку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 22.09.2008р. між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 1476 на суму 13 000 грн. терміном на 24 місяці до 22.09.2010р. зі сплатою 36% річних(а.с.3-5). Тоді ж 22.09.2008р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов’язання солідарно відповідати за зобов’язаннями позичальника [PERSON] (а.с.7). У зв’язку з неналежним виконанням позичальником зобов’язань за кредитним договором станом на 22.08.2013 р. заборгованість за кредитним договором становить 13 630,69 грн., з якої сума боргу по сплаті кредиту – 10 125,35 грн., заборгованість по відсотках – 3 505,34 грн. (а.с.11, 38). Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов’язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки. Встановлено, що позивач протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов"язання за кредитним договором, тобто після 22.09.2010р. пред"явив вимогу до поручителя, направивши таку вимогу 01.11.2010р., яку [PERSON] отримав 04.11.2010р. (а.с.10, звор.стор.). З огляду на викладене суд дійшов висновку про обгрунтованість задоволення позову. З відповідачів у солідарному порядку слід стягнути у користь позивача 13 630,69 грн. заборгованості за кредитним договором та 229,40 грн. судових витрат, а всього 13 860,09 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 543, 554, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

16.12.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення належної заробітної плати, в обґрунтування якого вказав, що з 01.02.2008 року й дотепер працює контролером в Кремінському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства. Відповідно до наказу № 192 від 07.11.2011 року «Про зміни штатного розпису», його заробітна плата зменшилася вдвічі. З приводу незаконності вказаного наказу № 192 проводилися багаторазові перевірки підприємства фахівцями в галузі законодавства про працю та встановлено, що наказ № 192 прийнятий з порушенням норм чинного Законодавства про працю України. А тому позивач просить стягнути з Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на його користь 14393,28 грн належної заробітної плати та судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні позов підтримв. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову та посилався на тяжке матеріальне становище підприємства. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до приписів статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що сторони перебувають в трудових правовідносинах. Позивач з 01.02.2008 року працює контролером в Кремінському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства, що підтверджено записами в трудовій книжці (ас 10). Згідно наказу № 192 від 07.11.2011 року «Про зміни штатного розпису» (лс15) у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства, з метою недопущення в подальшому збільшення кредиторської заборгованості підприємства та з метою своєчасних платежів за електроенергію, податків та своєчасної виплати заробітної плати,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна, набутого за час шлюбу з 23.01.1999 року, який було розірвано 08.02.2011 року. В заяві посилається, що за час шлюбу ними було придбано нерухоме майно, а саме: 30 липня 2001 року – житловий будинок №7 по вулиці Красна в місті Кремінна Луганської області, який зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] Тому позивач просить суд розділити між ним та відповідачем сумісно набуте подружнє майно та визнати за ним на праві спільної часткової власності на ? частку житлового будинку №7 по вулиці Красна в місті Кремінна Луганської області. Визнати за відповідачем на праві спільної часткової власності право власності на ? частку житлового будинку № №7 по вулиці Красна в місті Кремінна Луганської області. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 60, 69 , 70, 71 СК України, ст. 364 ЦК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, набутого за час шлюбу, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними та діляться між ними в натурі, якщо подружжя не домовилось про інший порядок поділу. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, а речі для професійних занять, тому хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудження іншого майна другому з подружжя. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим, допускається присудження грошової компенсації одному з подружжя за умови його згоди. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі, шлюб розірвано 08.02.2011 року за рішенням суду (а.с.6). Сторонами визнано, що є спільно нажите ними майно, яке підлягає розділу, а саме придбаний в шлюбі житловий будинок з побутовими будівлями та спорудами №7 по вулиці Красна в місті Кремінна Луганської області, власником якого записано [PERSON]М згідно договору купівлі-продажу від 30.07.20011999 року, посвідченого державним нотаріусом Кремінської нотаріальної контори (лс8-9). Відповідач не заперечує проти його поділу за варіантом позивача. Враховуючи наведене та приймаючи до уваги запропонований позивачем порядок розділу майна та згоду на це обох сторін, суд дійшов висновку про поділ майна, наступним чином: розділити та визнати на праві спільної часткової власності, в рівних частках, по ? на кожного, право власності на житловий будинок №7 по вулиці Красна в місті Кремінна Луганської області. Керуюч ись ст.60, 69 , 70, 71 СК України, ст. 364 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212-215, ст294, ч4ст 295 ЦПК України, суд

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом і в обґрунтовування позовних вимог пояснила, що з 27.07.1991року у відділі 3 м. Луганську Жовтневого району було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем про що був зроблений відповідний актовий запис № 1017. Спільним життям сторони проживали до листопада 2013року , причинами розпаду їх сім,ї є те, що вони втратили почуття взаємної любові , на підставі чого у них постійні сварки і скандали , нема злагоди та взаєморозуміння в питаннях сумісного життя. Вважає , що сім,я їх розпалась повністю, примирення неможливе, від сумісного проживання у них є дочка, [PERSON],[INFO], спору про поділ сумісного майна немає , тому вона змушена звернутись в суд з цим позовом. Даний шлюб у неї і у відповідача перший. Позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка у судове засідання не з,явилась, але надала письмову заяві в якій зазначила, що справу просить розглянути без її присутності, підтримує позовні вимоги в повному обсязі, строк для примирення не потрібний, просить розірвати шлюб. Відповідач в судове засідання не з,явився, але надав письмову заяву, в якій зазначив, що з позовом він згоден, строк для примирення не потрібний та просить розглянути справу без його присутності. Суд дослідивши матеріали справи, вважає позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 110 п.1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Із свідоцтва про шлюб (а.с.5) убачається, що 27.07.1991 року, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], якій після одруження було присвоєне прізвище [PERSON], про що є актовий запис № 1017, зроблений у відділі 3 м. Луганську Жовтневого району. В судовому засіданні було встановлено, сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з листопада 2013 року. Причиною розпаду родини є те, що сторони втратили почуття взаємної любові , на підставі чого у них постійні сварки і скандали , нема злагоди та взаєморозуміння в питаннях сумісного життя. Позивачка і відповідач вважають, що примирення між ними не може бути, оскільки сім'я розпалась остаточно. Строк для примирення сторонам не потрібен. Таким чином, на підставі вищевикладеного суд вважає, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу є недоцільним, оскільки суперечить інтересам сторін. На підставі ст. ст. 110-112 СК України,

Outcome: approved