Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання за ним права власності на житловий будинок № 92 по вулиці Магістральній в м. Одесі. Позивач посилається на те, що він є спадкоємцем після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З дня народження він проживає та зареєстрований у [INFO], після смерті своїх батьків та брата він фактично прийняв спадщину, однак не має можливості її оформити, оскільки право власності на будинок не було оформлено належним чином, в звязку з чим він вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним право власності за набувальною давністю. Представник позивача в судовому засіданні вимоги викладені в позовній заяві підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв'язку з його неявкою та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень представника позивача, представлених письмових доказів. Позивач [PERSON], [INFO], відповідно до відмітки в паспорті, з 1 березня 1991 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Починаючи з 14 червня 1962 року батьки позивача [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані у [INFO] (нині вулиця Магістральна, буд. 92). Відповідно до свідоцтва про народження від 01 грудня 1970 року, актовий запис № 2350, виконаний Іллічівським ЗАГСом м. Одеси [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача. [PERSON] є його рідним братом. 13 грудня 1983 року [PERSON] помер, про що Жовтневим відділом ЗАГСу м. Одеси зроблено відповідний актовий запис № 9038 від 15 грудня 1983 року. Таким чином, спадкоємцями після смерті батька були: дружина померлого [PERSON], та діти [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 1984 року, виданого державним нотаріусом Пятої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за номером 3-С-2061 спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували в рівних частках по ? частині легкового автомобілю моделі М-20 «В», шасі № 191167, двигун № [NUMBER], кузов б/н, державний номер 73-93 ОДЮ, належний померлому [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 1984 року, виданого державним нотаріусом Пятої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за номером 3-С-2062 спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували майно [PERSON], померлого 13 грудня 1983 року, яке складається із страхової суми в розмірі одна тисяча двісті рублів, які належали померлому на підставі листа № 25/12, виданого Інспекцією державного страхування Ленінського району м. Одеси 11 червня 1984 року. Із вказаних свідоцтв вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], від неї не відмовлялись та на час відкриття спадщини проживали разом з спадкодавцем. 08 жовтня 1996 року померла [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому [PERSON] міськради народних депутатів зроблено відповідний актовий запис № 9037 від 9 жовтня 1996 року. 08 травня 2011 року помер [PERSON], про що Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 779 від 9 травня 2011 року. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом, отримують право власності на спадщину почергово, відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, то прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк в шість місяців з дня відкриття спадщини. З урахуванням викладеного вбачається, що позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, фактично прийняв спадщину у вигляді будинку № 92 по вулиці Магистральній в м. Одесі, не заявив про відмову від неї, а тому позивач є особою, що прийняла спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку з 01 січня 2011 року. Відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК), як розяснено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до розяснень Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із ч. 1 статті 6 Житлового кодексу України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян. Згідно із ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. При цьому згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі, шляхом визнання за позивачем права власності на житловий будинок № 92 по вулиці Магістральній в м. Одесі, оскільки наявні всі фактори, що свідчать про тривале, добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем будинком за вказаною адресою як своїм власним, в звязку з чим є всі підстави для визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України. Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved