Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

У січні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: [PERSON], [PERSON], про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що 11 березня 2008 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме 1/2 частину житлового будинку, що розташований по вул. Вишневій Гатне, Києво-Святошинського району. Він і його мати [PERSON] прийняли спадщину як спадкоємці першої черги в порядку спадкування за законом. Однак на момент відкриття спадщини їм стало відомо, що 13 січня 2008 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів дочкам від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] вважав, що заповіт є недійсним, оскільки його посвідчено з порушенням вимог закону щодо його форми та порядку посвідчення. На думку позивача, порушення закону при посвідченні заповіту полягає у тому, що на час його посвідчення право посвідчувати заповіти у населеному пункті, де немає нотаріусів, мали виключно уповноважені на те посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування. Секретар виконавчого комітету [PERSON] сільської ради права посвідчувати цей заповіт не мала,оскільки такі конано в с. Чабани Києво-Святошинського району. Крім того, посвідчення заповітів може вчиняти тільки секретар сільської, селищної, міської ради. До того ж, як зазначав позивач [PERSON], під час посвідчення заповіту заповідачу [PERSON] не роз'яснено вимоги ст. 535 ЦК України, з цього приводу відсутній відповідний запис у заповіті. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 15, 16, 1247, 1251, 1257 ЦК України просив визнати заповіт [PERSON] недійсним. Ухвалою суду від 19.07.2013 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] і представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити. У судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідач надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника доповідача, в якій, крім того, зазначив, що спірний заповіт складено та "освідчено у відповідності до вимог діючого законодавства. У судовому засіданні треті особи [PERSON] і [PERSON] та представник третіх осіб проти задоволення позову заперечували. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 березня 2008 року помер [PERSON], що потверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району. 13 січня 2008 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району. За умовами заповіту все майно [PERSON] заповідав своїм дочкам [PERSON] та [PERSON]. За змістом ст. ст. 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала наце права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недісним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України, якою визначено загальні вимоги до форми заповіту, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Згідно вимог п. 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року, що діяла на момент складення та посвідчення заповіту [PERSON], нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів. Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Заповіт [PERSON] відповідає вимогам цих нормативно-правових актів, оскільки в ньому зазначено місце складання заповіту - с. Гатне та час його складання - 12 годин 45 хвилин 13 січня 2008 року. Заповіт підписаний заповідачем, в ньому міститься посвідчувальний напис, який підписаний секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради з прикладенням гербової печатки сільської ради. Таким чином, заповіт [PERSON] складений у відповідності до вимог щодо його форми, і доводи позивача [PERSON] і його представника в судовому засіданні про його нікчемність з цих підстав є безпідставними. Необгрунтованими є також і доводи позивача про порушення вимог щодо свідчення заповіту [PERSON]. На час посвідчення заповіту [PERSON] вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення правочинів посадовою особою органу місцевого самоврядування визначалися Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, заповідач [PERSON] був зареєстрований в [INFO], на момент посвідчення заповіту фактично проживав в [INFO]. Заповіт від 13 січня 2008 року був посвідчений секретарем виконкому [PERSON] сільської ради, тобто не за місцем фактичного проживання заповідача, що не суперечить вищенаведеним вимогам Закону України «Про нотаріат» та Інструкції. Зокрема, відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про нотаріат» і п.1 вказаної Інструкції, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, зокрема щодо посвідчення заповітів (крім секретних). Відповідно до вимог ст. 41 Закону та п. п.7, 8 Інструкції нотаріальні дії мажуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону «Про нотаріат», та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Згідно вимог ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Для вчинення нотаріальної дії - посвідчення заповіту [PERSON] звернувся саме до секретаря виконавчого комітету [PERSON] сільської ради за власним зареєстрованим місцем проживання. Підстав для відмови у вчиненні посвідчення заповіту у секретаря виконкому ради не було. Необгрунтованим є трактування позивачем положення ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Іггаїні» про те, що посадовими особами органу місцевого самоврядування, уповноваженими на вчинення нотаріальних дій, є секретар сільської, селищної, міської ради. Таких положень зазначені норми не містять. Водночас в п. 2 Інструкції чітко прописано, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. З урахуванням вказаного помилковими є доводи позивача про те, що посвідчення заповіту від 30 січня 2008 року секретарем Гатненської сільської ради суперечить вищенаведеним вимогам Закону України «Про нотаріат» та Інструкції. Також помилковими є доводи позивача про порушення відповідачем вимог ч. 3 п. 35 Інструкції, згідно яких посадова особа виконавчого комітету при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу (1540-06 ). Зміст цієї статті не роз»яснюється у випадку, якщо предметом заповіту є тільки вклад у кредитній установі. Водночас у вказаному пункті посилання здійснюються на положення Цивільного кодексу України, який втратив чинність 01 січня 2004 року, тобто до моменту складення та посвідчення спірного заповіту. Крім того, доводи позивача про необхідність здійснення запису про роз'яснення положень цієї статті у заповіті є необгрунтованими, оскільки таких положень Інструкція не містить. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача [PERSON], а тому у задоволенні позову слід відмовити. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed