Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири № 30, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів, 20, на підставі договору дарування квартири від 17 серпня 2000 року, але в квартирі зареєстровано ще його сина відповідача [PERSON], якого він зареєстрував за проханням останнього, але який в квартирі з часу реєстрації не мешкає за власним бажанням, через що завдає йому збитків через знаходження на реєстраційному обліку, тому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 30, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів, 20. Позивач [PERSON] про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, але у судове засідання не зявився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, але у судове засідання не зявився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність, проти задоволення вимог не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору дарування квартири від 17 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 17 серпня 2000 року [PERSON], реєстр №4777, власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] Відповідно до копії домової книги та довідки КП «ЄРЦ» № 2159 від 18.07.2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]. Як видно з позовної заяви відповідач [PERSON] в квартирі не мешкає вже понад один рік, а саме з моменту реєстрації, у звязку з чим позивач несе тягар утримання квартири, самостійно сплачуючи комунальні послуги за відповідача, який в квартирі не мешкає. Всі ці обставини чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, квартирою № 30 в будинку № 20 по вул. Танкістів в м. Сєвєродонецьку Луганської області, а відповідач згідно поданої заяви дані обставини визнав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі № 30, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів, 20, більш, ніж один рік без поважних причин, позивач [PERSON] є власником даної квартири, а знаходження відповідача на реєстраційному обліку в його квартирі завдає йому збитків через нарахування платежів, як на особу, яка проживає в квартирі та користується комунальними послугами, тому його повинно бути визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 30, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів.

Outcome: approved