Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання права власності на частку в спільному майні. В подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги (а.с.111-112) та просив суд визнати житловий будинок з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці в м. Лубни, Полтавської області і земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0973 га по вул. Олійниці № 4 в м. Лубни Полтавської області спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці в м. Лубни, Полтавської області відповідно до її вкладу та ? земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0973 га по вул. Олійниці № 4 в м. Лубни Полтавської області. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що з 02.08.1998 року вона та [PERSON], проживаючи разом, стали вести спільне господарство, спільний бюджет, будували спільні плани на майбутнє. У вересні 1998року разом з [PERSON] позивач придбали стару садибу по вул. Олійниці, 4 в м. Лубни та об»єнавши власні кошти, працю та час розпочали будівництво спільного житла. У 2002 році вказана власність за їх взаємною згодою була зареєстрована у КП Лубенському МБТІ на ім»я [PERSON] Для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку [PERSON] було надано земельну ділянку площею 0,0973 га, право на вказану земельну ділянку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю. У грудні 2004 році позивач та [PERSON] юридично зареєстрували шлюбні стосунки. У зв»язку з тим, що після смерті [PERSON] право на ? вказаного нерухомого майна заявила його перша дружина, відповідач по справі - [PERSON], позивач змушена звернутися до суду за захистом свого права і законних інтересів. В свою чергу, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, уточненим у ході розгляду справи (а.с.123-124), в якому остаточно прохала визнати спірне майно спільною сумісню власністю подружжя та розподілити майна набуте в період шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що житловий будинк з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці в м. Лубни придбані спільно з [PERSON] під час шлюбу за кошти їх сім»ї. Витрати, на будівництво вказаного майна, вона здійснювала разом зі своїм чоловіком та несла всі боргові зобов»язанні до дати розлучення - 03.09.2004 року. На думку [PERSON], вказаний будинок та земельна ділянка площею 0,0973 га для будівництва та обслуговування житлового будинку а також земельна ділянка площею 0, 0105 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за зазначеною адресою є їх спільною сумісною власністю з [PERSON]. В.Д., що є підставою в порядку поділу майна подружжя, для визнання за нею права власності на ? вказаного майно . Позивач за первісним позовом ( відповідач за зустрічним позовом) [PERSON], її представники уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали, мотивуючи, що спірний будинок побудовано за рахунок спільної праці [PERSON] та [PERSON], та коштів кожного. Всі виплати по погашенню кредитних зобов'язань вони здійснювали спільно. Відповідач – [PERSON] ніякої участі у будівництві та виконанні кредитних зобов'язань не приймала, а тому вважають, що право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно у [PERSON] не виникло. Вважають, що вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому прохали відмовити в задоволенні зустрічного позову та застосувати строк позовної давності. Відповідач за первісним позовом ( позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення первісного позову, оскільки вважають його безпідставним та необґрунтованим, зважаючи на ту обставину, що спірне майно, - житловий будинок, земельна ділянка площею 0,0973 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянка площею 0, 0105 га для ведення особистого селянського господарства набуте та пройшло державну реєстрацію в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тому являється їх спільною сумісною власністю. Прохали застосувати строк позовної давності. Відповідачі за первісним та зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] щодо задоволення первісного позову заперечували, вважаючи його безпідставним, вимоги позивача за зустрічним позовом визнали повністю. Представники третіх осіб Управління Держземагентства у Лубенському районі, КП "[PERSON] МБТІ", [PERSON] державна нотаріальна контора в судові засідання не з"явились, надіслали до суду заяви з клопотанням проводити розгляд справи без їх участі, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду . Представник третьої особи - Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції в судові засідання не з"являвся без поважних причин, про час, місце розгляду справи був повідомлений завчасно, належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні поштові повідомлення. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали, докази справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За змістом положень статей 3, 4 та 11 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні інтереси у спосіб, визначений законам України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Враховуючи, що об»єкти спірного майна набуті під час дії КпШС України 1969р. і під час дії СК України 2004р., суд вважає за необхідне для визначення статусу даного майна керуватись нормами обох Кодексів. Згідно матеріалів справи станом на 1998р-2004р., тобто на час припинення спільного ведення господарства та фактичного припинення шлюбних відносин до розірвання шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON], наявним було наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці в м. Лубни, Полтавської області; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0973 га розташована по вул. Олійниці,4 в м. Лубни, Полтавської області; земельна ділянка площею 0, 0105 га для ведення особистого селянського господарства розташована по вул. Олійниці,4 в м. Лубни, Полтавської області; Судом встановлено, що [PERSON] 21.02.2002 року набув право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці в м. Лубни, Полтавської області та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0973 га. [PERSON] право зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 21.02.2012 року (а.с.18) та Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії Р3 № 673038 від 10.09.2002 року (а.с.31). Беручи до уваги рік набуття спірного майна, суд при вирішенні даного спору виходить з положень ст. 58 Конституції України, згідно якої, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність осіб. [PERSON] положення Конституції України знайшло своє відображення в ч. 3. ст. 5 ЦК України, в якій зазначено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на момент виникнення права власності на спірне майно діяли акти цивільного законодавства - КпШС України , ЦК УРСР (1963 року) та ЗУ «Про власність», які підлягають застосуванню як норми матеріального права, що регулюють вказані правовідносини. За змістом ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Режим спільної часткової власності характеризується тим, що кожному учаснику належить заздалегідь певний розмір частки в праві власності на спільну річ. Розмір цієї частки визначається розміром внеску кожного з учасників або розміром його трудової участі. Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною, спільною частковою чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу, наявність спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності . В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] пояснила, що з 1998 року вона та [PERSON] стали проживати спільно, з цього часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов»язки як чоловік та дружина. Цього ж року за рахунок коштів кожного з них та спільної праці було розпочато будівництво житлового будинку по вул. Олійниці, 4 в м. Лубни, Полтавської області. 03.12.2004 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], прізвище «Мироненко» змінила на прізвище чоловіка «Булда», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КЕ № 114935 (а.с.9). 20.10.2012року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ №229933 від 23.10.2012 року (а.с.11). [PERSON] покази [PERSON] узгоджуються з наданими нею письмовими доказами. Так, на підтвердження спільної участі та вкладення особистих коштів у будівництво спірного будинку, позивач надала належним чином завірені копії договорів підряду на виконання будівельно монтажних і ремонтно-будівельних робіт укладених між нею та ТОВ ПМК -2000 від 11.09.1998 року, 26.09.1998року, 19.10.1998року, 22.07.1999року проведених за адресою спірного будинку, та квитанції до прибуткового касового ордера від 19.10.1998р., від 26.11.1998р., 11.09.1998р., 28.07.1999р. (а.с.205-208). Загальна вартість проведених та оплачених робіт за вказаними договорами становить 57 292 грн. З вищевказаних договорів вбачається, що за кошти [PERSON] проводилось будівництво підземної частини спірного будинку, укладення фундаментних блоків, будівництво стін будинку, будівництво сараю . Крім того, на підтвердження вказаних обставин позивач надав суду довідку ТОВ «ПМК-2000»№ 57 від 25.12.2013 року (а.с. 209), якою підтверджено проведення робіт, їх обсяг та оплату за адресою спірного будинку, а також укладення між сторонами зазначених договорів підряду. Крім цього, згідно інших наданих позивачем [PERSON] накладних, квитанцій до прибуткових касових ордерів, матеріальних пропусків, нею було придбано на будівництво спірного будинку: цеглу випалену, плитку тротуарну, плитку полову, скло, євро віконні та балконні блоки, підвіконники, а також проведено оплату за столярні і ремонтні роботи, за надані автотранспортні послуги та інше на загальну суму 47157,75 грн. (а.с.153-158, 177-182, 184-187). Суд також звертає увагу на те, що всі вищезазначені договори та бухгалтерські документи виписані на ім"я [PERSON], тобто на дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] [PERSON] обставини підтверджено показаннями свідків, зокрема : [PERSON], [PERSON], [PERSON], які безпосередньо проводили вищевказані роботи на будівницві спірного будинку за адресою вул. Олійниці, 4 в м. Лубни. Свідки також підтвердили, що [PERSON] постійно контролювала якість робіт, проводила розрахунки за їх виконання та готувала обіди. Відповідачку [PERSON] вони взагалі не знають, жодного разу на будівництві її не бачили. Судом також встановлено, що у 1998 році [PERSON] отримав у ДП «Київтрансгаз» позику у вигляді будівельних матеріалів та транспортних послуг на загальну суму 90 тисяч гривень, строком на десять років. [PERSON] позика була повернута [PERSON] станом на 01.01.2005року частково, шляхом відрахувань із його заробітної плати на загальну суму 20740 грн. Після реєстрації 03.12.2004 року шлюбу [PERSON] з позивачем [PERSON] зобов»язання по вказаному договору (позика), на загальну суму 69256,47 грн. [PERSON] та [PERSON] несли разом, як чоловік та дружина. Факт надання позики [PERSON] та порядок розрахунку за договірним зобов»язанням підтверджено довідкою Лубенського ЛВУМГ від 31.01.2005року № 1094 (а.с.17), заявою [PERSON] (а.с.12), угодою на видачу довгострокової позики від 12.07.2000 року (а.с.16). Дані обставини та докази, які дослідженні в справі, суд вважає такими, що мають суттєве значення при визнанні спірного майна спільною частковою власністю [PERSON]В ([PERSON]) та [PERSON] набутої за рахунок їх спільної праці та коштів кожного. Оцінюючи надані докази суд приходить до висновку, що розмір частки позивачки [PERSON] у спільному будинку доведено ступенем її участі працею та розміром її особистих коштів, що становить 104449, 75 грн. (57 292 грн. + 47157,75 грн.) Зазначений розмір особистих коштів [PERSON], вкладених у будівництво спірного будинку, дає можливість визнати майно об'єктом права спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] та визначити розмір її частки відповідно до заявлених позовних вимог, оскільки загальна вартість будинку на час введення його в експлуатацію становила, відповідно до технічного паспорту від 21.01.2002 року (а.с.25), виготовленого КП "[PERSON] МБТІ" - 93607 грн. А відповідно до довідки головного архітектора м.Лубни від 05.10.1998 року (а.с.14), яка видана на початку будівництва житлового будинку та господарських будівель, орієнтована вартість житлового будинку складає 102 тис. грн. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] вклала своїх собистих коштів у будівництво значно більшу суму грошей, ніж вартість самого домоволодіння на час час введення його в експлуатацію, тобто її частка у будинку повинна бути більше, ніж 3/4 частини. Крім цього, як вже раніше судом зазначалось про те, що суду надано докази, що позивач [PERSON] вклала свої особисті кошти у будівництво в розмірі 104449, 75 грн., а [PERSON] - шляхом відрахувань із його заробітної плати - 20740 грн. Решта позики на суму 69256,47 грн. віддавалась спільними коштами подружжя [PERSON] та [PERSON] вже після реєстрації 03.12.2004 року їх шлюбу. Отже, враховуючи вищевикладені обставини та перебуваючи в межах позовних вимог, суд вважає, що спірне домоволодіння слід визнати спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] і за [PERSON] слід визнати право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами № 4 по вул.Олійниці в м.Лубни. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року, якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спірної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. За викладених обставин, вирішуючи питання щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями спільною частковою власністю та визнання права на частку в майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками, суд приймає до уваги розмір частки позивача [PERSON] Таким чином земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0973 га, яка розташована по вул. Олійниці,4 в м. Лубни, Полтавської області також слід визнати спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] і визнати за [PERSON] права власності на 3/4 частину вищезазначеної земельної ділянки. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно норм ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР , яка кореспондується з нормами ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя , тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя , визначені ст.. 60 СК України. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. . При вирішенні спору між подружжям про майно, встановленню підлягає обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, та з'ясовуння джерела і часу його придбання. В судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами її участь спільною працею та спільними сумісними коштами з [PERSON] у набутті спірного майна. Позовні вимоги обґрунтовано лише свідоцтвом про укладення шлюбу, копією паспорта та усними поясненнями. Твердження позивача, [PERSON], що до вересня 2004 року вона підтримувала шлюбні стосунки з [PERSON], вела з ним спільне господарство, разом проводили час та сімейні свята та те, що спірне майно, набуте нею та [PERSON] за час шлюбу за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки це суперечить дослідженим у судовому засіданні письмовим доказам та показанням свідків. На заперечення зустрічних позовних вимог позивач за первісним позовом, [PERSON] надала суду копії закордонних паспортів [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що у 1998році [PERSON] протягом року перебував у Республіці Казахстан. [PERSON] біля 10 разів приїздила до нього та вони обоє були прийняті на тимчасовий облік в Посольстві України в Республіці Казахстан. Наданими фотознімками з датою їх створення, зафіксовано спільне перебування [PERSON] та [PERSON] в Республіці Казахстан, спільне проведення сімейних свят та інше. Досліджена судом домова книга (а.с.27-29) містить відомості про те, що в будинку №4 по вул, Олійниці, в м. Лубни Полтавської області з 2000 року зареєстровано дві особи, [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] практично одночасно. Крім того, на спростування вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] надала суду інші письмові докази, а саме: -абонентську книжку Лубенського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства № 04/10540, в які зазначено, що оплата за водопостачання за адресою м.Лубни, вул. Олійниці,4 проводиться за 2 особи; -абоненською книжку по розрахунку за електроенергію за особовим рахунком № 50705 по споживачу [PERSON] за адресою м.Лубни, вул. Олійниці,4;-розрахункову книжку за користування природним газом за особистим рахунком № 3709 по споживачу [PERSON] за адресою м.Лубни, вул. Олійниці,4 Зазначені розрахункові книжки з 2001 року заповнені [PERSON] ([PERSON]). [PERSON] обставина не заперечувалася сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Наявність шлюбних стосунків [PERSON] та [PERSON] з 1998року, ведення ними спільного господарство, спростовується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які особисто знають [PERSON] та [PERSON] [PERSON] свідки показали, що з 1998 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати спільно як чоловік та дружина та спільно розпочали будівництво власного житла по вул. Олійниці, 4 в м. Лубни, Полтавської області. Будучи сусідами та знайомими вказаних осіб, вони бачили, що господарство за зазначеню адресою вела [PERSON], жодного разу за вказаною адресою [PERSON] не з»являлася. Свідок [PERSON], яка з 1998 року являється головою вуличного комітету показала, що вона проводячи опис жителів вулиці Олійниці у 1998році познайомилася з [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]), які на час перепису проживали як чоловік та дружина. Крім того, свідок зазначила, що в силу свого статусу та характеру вона часто приходила до вказаних людей без запрошення та була свідком їх суто сімейних відносин. За вказаною адресою [PERSON] жодного дня не проживала, буд-які роботи не проводила. Свідок [PERSON] показав суду, що у 1998 році до нього як керівника звернувся [PERSON] з проханням надати житло у зв»язку з тяжкими житловими умовами. Своє прохання [PERSON] мотивував тим, що він припинивши спільне проживання зі своєю сім»єю та залишивши їй усе своє майно, в тому числі належні йому квартири, створив нову сім»ю з [PERSON] ([PERSON]) та потребує житла. На його прохання йому було надано позику на загальну суму 60 грн., згодом ще на 30 тис грн.. Позика була надана будівельними матеріалами та послугами. З 1998 року знає [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружину, підтримуючи з ними дружні стосунки часто заїздив до них у гості в будинок по вул. Олійниці, 4 в м. Лубни. Жодного разу у спірному будинку [PERSON] не бачив, вперше познайомився з нею на похованні [PERSON] Свідок [PERSON] зазначив, що він був знайомий з [PERSON] з 1978р. та підтримував з ним дружні стосунки до кінця його життя. У 1998року разом з ним перебував у відрядженні у Казахстані. З [PERSON] познайомився у 1998 році, коли та приїздила до [PERSON] Щоразу, коли [PERSON] приїздила до [PERSON], вони зустрічалися, оскільки вона привозила йому передачу з дому. У спілкуванні між собою [PERSON] та [PERSON] були як близькі люди, ділили одну кімнату на двох, як чоловік та дружина. Свідок [PERSON] пояснив, що він з 1992 року був особистим водієм [PERSON] та знає, що з 1998 року останній став проживати з [PERSON] як чоловік та дружина та разом з нею розпочав будівництво спірного будинку. З цього часу [PERSON] жодних стосунків з [PERSON] не підтримував, спільно не проживав. Разом з тим, покази свідків [PERSON], [PERSON]Г, [PERSON] суд не може прийняти як доказ позовних вимог позивача за зустрічним позовом, оскільки жодних обставин, які вказували б на спільне проживання, ведення спільного господарства та бюджету, а також спільне будівництво спірного будинку наведено ними не було. [PERSON] свідки рідко спілкувалися з [PERSON] та [PERSON], сімейні стосунки з ними не обговорювали та не були свідками ведення ними спільного господарства, бюджету та будування спірного будинку. Судом роз'яснено сторонам положення ст. ст. 10, 11, 57- 60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також розгляд судом цивільних справ в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі, однак даним правом позивач за зустрічним позовом скористався на власний розсуд, клопотань про витребування доказів, забезпечення доказів, призначення експертизи не заявляв. За вказаних обставин правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Позивач [PERSON] не довела в судовому засіданні, що майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами № 4 по вул. Олійниці, в [PERSON] належить їй на праві спільної сумісної власності. Позовні вимоги [PERSON] про визнання земельної ділянки площею 0, 0105 га для ведення особистого селянського господарства розташованої по вул. Олійниці,4 в м. Лубни, Полтавської області спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає необґрунтованими, оскільки спірну земельну ділянку [PERSON] отримав безоплатно у приватну власність, використавши своє право на приватизацію. Земельна ділянка, в силу ст. ст. 81, 116 Земельного кодексу України, набута [PERSON] внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. [PERSON], використавши своє одноразове право на безоплатну приватизацію землі вказаного типу й виду, як то передбачено Конституцією України, від так дане майно є таким, що набуте за особистим правом, яким в свою чергу скористався останній та не являється спільною сумісною власністю подружжя. Даного виду земельні ділянки віднесені до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя, згідно із Законом України від 11.01.2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до ст. 61 Сімейного Кодексу України щодо об»єктів права спільної сумісної власності подружжя», що набрав чинності 08.02.2011року. [PERSON] не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. Суд також приймає до уваги, що в судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила факт дарування [PERSON] належних йому квартир їй та сину, [PERSON], а також те, що у 2004 році між нею та її колишнім чоловіком були проведені взаємні розрахунки по майну. Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] станом на 2004 рік було проведено добровільний розподіл спільного майна. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд прийшов до висновку, що клопотання представника позивача за зустрічним позовом, [PERSON] – [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки спір між сторонами про майно виник після відмови Другої [PERSON] державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право спадщину 23.04.2013року (лист № 02-14 від 23.04.2013 року). Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 889 грн. з кожного .

Outcome: approved