Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-16 00:00:00

09.07.2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому просила визнати її такою, що втратила право користуватися житлом, в належному їй на праві приватної власності будинку [ADDRESS] (далі - Будинок). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві власності належить Будинок, в якому зареєстрована відповідачка, яка з лютого 2012 року не проживає у Будинку, оскільки фактично проживає в [ADDRESS]. При цьому відповідачка продовжує перебувати на реєстраційному обліку і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує її права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивачка в письмовій заяві до суду просила слухати справи без її участі, свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідка у відзиві на позовну заяву вказала, що після розірвання шлюбу була змушена повернутись зі своїми дітьми до Будинку та має намір його придбати на умовах визначених позивачкою. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину позивачці на праві власності належить Будинок, в якому також, крім інших, зареєстровані її донька - відповідачка [PERSON] з синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.9-10,12/. Останні за вказаною адресоюз лютого місяця 2012 року не проживають, що підтверджується актами депутата Новоград-Волинської міської ради від 24.05.2013 року /а.с.4/ та від 08.05.2013 року /а.с. 7/. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність"). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинок належить позивачці, відповідачка [PERSON] - донька позивачки, не проживає в ньому понад 1 рік, оскільки має інше місце проживання, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивачки, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивачки в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved