Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

15.02.2013 між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.02.2013 серію 1-ЖС № 109902. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 03 червня 2013 року серії І-ЖС № 217499. [PERSON] проживає спільно з позивачем, що підтверджується довідкою Сторчівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 21.11.2013 № 359. Відповідач спільно з позивачем не проживає, ця обставина визнана сторонами у судовому засіданні. У судовому засіданні відповідачем визнано, що як під час укладення шлюбу, так і під час реєстрації народження дитини, яка проводилась спільно позивачем та відповідачем, йому було відомо, що він не є батьком дитини. Цей факт також визнається позивачем. Крім цього, відповідачем визнано, що він працює неофіційно та має нестабільний заробіток біля 2000,00 грн. на місяць або менший. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) можуть присуджуватися у частині від доходу її батька. За правилом частини другої статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу (визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі). Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною першою статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред’явлення позову. Заперечення відповідача щодо того, що він не є батьком дитини не заслуговують на увагу з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 121 СК України права та обов’язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Частиною першою статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров’я про народження дружиною дитини. Відповідач не надав суду доказів оспорювання ним батьківства [PERSON] станом на день розгляду справи. Отже, відповідач є батьком [PERSON], а відтак несе обов’язок з утримання дитини до досягнення нею повноліття. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що заявлений позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з частиною другою статті 77 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило у грошовій формі, а частиною першою статті 79 цього Кодексу визначено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Разом з цим, згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] не надала суду доказів того, що відповідач має можливість утримувати її, сплачуючи аліменти саме в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу). Як зазначено вище, відповідачем визнано отримання ним певного доходу, а відтак цей факт не підлягає доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Проте, враховуючи обов’язок відповідача утримувати його дитину, який є безумовним, мінливість рівня його доходів, суд визнає позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1/6 частини доходів відповідача. Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Отже, виходячи з мінімальної ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, що, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 229,40 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial