Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач у лютому 2010 р. Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" звернлося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 09.11.2006 року між Акціонерним комерційним банком "Райффайзенбанк Україна", правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство "ОТП Банк", правонаступником якого, в свою чергу, є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL-007/715/2006, який складається із двох частин та за умовами якого банк надав відповідачці кредит двома траншами в загальному розмірі 64 000,00 доларів США на строк до 09.11.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається із фіксованого відсотка 5,49 % річних та FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Позивачем умови кредитного договору виконані в повному обсязі, однак відповідачем умови кредитного договору щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитом систематично порушувались, внаслідок чого утворилася заборгованість по кредитному договору, яка з урахуванням збільшених позовних вимог станом на 15.03.2012 р. становить 2 734 922,38 грн., що складається із залишку заборгованості за кредитом в розмірі 53 946,51 доларів США, що еквівалентно 430 708,93 грн., суми несплачених відсотків за користування кредитом за період з 11.03.2008 р. по 05.11.2010 р. в розмірі 19 562,16 доларів США, що еквівалентно 156 184,28 грн., та пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 16.03.2011 р. по 15.03.2012 р. в розмірі 2 148 029,17 грн. У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача зазначену вище суму та судові витрати. В процесі розгляду справи, на підставі укладеного між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та позивачем договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року, до участі у справі у якості позивача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України". Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що правонаступником АКБ "Райффайзенбанк Україна" було ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого було ПАТ "ОТП Банк", яке в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 р. відступило право вимоги до відповідача за кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України". Судом встановлено, що 09.11.2006 року між АКБ "Райффайзенбанк Україна" та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL-007/715/2006, який складається із двох частин та за умовами якого банк надав відповідачці кредит двома траншами в загальному розмірі 64 000,00 доларів США на строк до 09.11.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається із фіксованого відсотка 5,49 % річних та FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Кредитні кошти були надані банком відповідачці двома траншами в розмірі 42 201,05 доларів США та 21 798,95 доларів США на підставі кредитних заявок [PERSON] від 09.11.2006 р. та 10.11.2006 р. шляхом їх перерахування на поточний рахунок відповідача відкритий у банку. Таким чином судом встановлено, що банком зобов'язання за кредитним договором виконані в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.5.1 частини № 2 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником - відповідачем по справі, щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки з поточного рахунку відповідача, відкритого у банку, останнім систематично порушувалися умови кредитного договору по сплаті кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 15.03.2012 р. утворилася заборгованість в загальному розмірі 2 734 922,38 грн., що складається із залишку заборгованості за кредитом в розмірі 53 946,51 доларів США, що еквівалентно 430 708,93 грн., суми несплачених відсотків за користування кредитом за період з 11.03.2008 р. по 05.11.2010 р. в розмірі 19 562,16 доларів США, що еквівалентно 156 184,28 грн., та пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 16.03.2011 р. по 15.03.2012 р. в розмірі 2 148 029,17 грн. На підставі п. 1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником - відповідачем по справі, своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Судом встановлено, що позивачем було направлено на адресу відповідача досудову вимогу № 22-2-2/16977 від 22.05.2009 р. про дострокове виконання умов кредитного договору в повному обсязі, яка була отримана відповідачем 11.06.2009 р. та підлягала виконанню протягом 30 днів з дати її отримання, але не була виконана. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Також не приймаються до уваги судом заперечення представника відповідача про те, що на підставі виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок продажу якого запропоновано задовольнити вимоги кредитора щодо погашення заборгованості за кредитним договором, позивач намагається отримати подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості є способами захисту порушених прав позивача, оскільки згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 16 та 18 ЦК України передбачена можливість захисту порушених прав та інтересів судом та нотаріусом. Жодної заборони про одночасне застосування різних способів захисту порушених прав законодавством не закріплено. Крім того, згідно п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Крім того, не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведено правонаступництва від АКБ "Райффайзенбанк Україна" до ЗАТ "ОТП Банк", в подальшому до ПАТ "ОТП Банк", та в подальшому до ТОВ "ОТП Факторинг України". Відповідно до Статуту ПАТ "ОТП Банк", затвердженого Рішенням Загальних Зборів Акціонерів Протокол № 53 від 23.04.2009 р. та погодженого Національним банком України за реєстраційним № 273 18.06.2009 р. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна». Банк був створений у формі акціонерного товариства закритого типу на підставі Договору про створення та діяльність акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» від 13 листопада 1997 року та рішення Установчих зборів Банку від 28 листопада 1997 року та зареєстрований Національним банком України 2 березня 1998 року (Реєстраційний номер 273). Згідно з рішенням позачергових Загальних Зборів Акціонерів від 9 жовтня 2006 року (Протокол №40) Банк змінив свою назву з Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». З метою приведення Статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року №514-VI та згідно з рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 23 квітня 2009 року (Протокол №53) Банк змінив свою назву з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Також судом встановлено, що ПАТ "ОТП Банк" відступило право вимоги до відповідача за кредитним договором до ТОВ "ОТП Факторинг України" на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 р., згідно з п.п. а) п. 3.3 покупець (ТОВ "ОТП Факторинг України") набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій. Отже, суд приходить до висновку про те, що ТОВ "ОТП Факторинг України" є належним позивачем у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] Також є безпідставними посилання представника відповідача на необхідність відмови у задоволенні позовних вимог внаслідок відсутності у ТОВ "ОТП Факторинг України" ліцензії на здійснення фінансових послуг. Відповідно до виписки із статуту ТОВ "ОТП Факторинг України" є фінансовою установою, що має право надавати послуги факторингу. Статтями 4, 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою, а фінансові послуги надаються фінансовими установами. Судом встановлено, та представником позивача підтверджено у поясненнях, що позивач не наділений правом та не здійснює надання банківських послуг щодо залучення фінансових активів, надання коштів у позику, як про це стверджує представник відповідача, а тому діяльність із надання послуг факторингу не потребує наявності ліцензії на здійснення позивачем банківських операцій. Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи представника відповідача про те, що позивач не має права нараховувати проценти за користування кредитом та штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору, оскільки на підставі ст. 514 ЦК України до нового кредитора - позивача, перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі і отримання процентів за користування кредитними коштами, як це передбачено умовами кредитного договору та право нарахування неустойки. Також суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором є неналежним доказом, оскільки даний документ підписаний неповноважними на те посадовими особами позивача. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень згідно ст. 58 ЦПК України. Також відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином в судовому засіданні доведено наявність у відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором, а саме: залишку заборгованості за кредитом в розмірі 53 946,51 доларів США, що еквівалентно 430 708,93 грн. та суми несплачених відсотків за користування кредитом за період з 11.03.2008 р. по 05.11.2010 р. в розмірі 19 562,16 доларів США, що еквівалентно 156 184,28 грн. Відповідно до п. 4.1.1 частини 2 кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплати банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідачки пеню за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 2 148 029 грн. 17 коп. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є гршова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язань. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Також, на підставі заяви представника відповідача, враховуючи важке матеріальне становище відповідача, смерть близького родича, та враховуючи те, що розмір нарахованої пені за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, яку просить стягнути позивач, значно перевищує основний розмір заборгованості за кредитом, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача до 430 708,93 грн. Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що у відповідачки [PERSON] утворилась значна заборгованість перед позивачем за Кредитним договором в розмірі 1 017 602 грн. 14 коп., що свідчить про неналежне виконання останньою умов цього договору, а тому суд приходить до висновку, що позивачем на виконання вимог ст. 60 ЦПК України, частково доведені позовні вимоги, у зв'язку з чим підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. ст. 526, 530, 536, 610-612, 625, 1048-1050, 1054, 1057 ЦК України та

Outcome: partial