Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] (далі- позивач) звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Макарівською державною нотаріальною конторою 24.11.1995 р. за № 4478 та зареєстрованого Макарівським БТІ від 31.01.1996р. за № 87, позивачу та відповідачу по справі на праві спільної часткової власності у рівних частинах (по 1/2) належить спірний житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] Протягом останніх 20 років у сторін по даній справі склались неприязні стосунки, на даний час для позивача постало питання переїзду до будинку в с. Вільне, що є єдиним її власним житлом, оскільки квартира, в якій вона мешкає, належить на праві власності її доньці. Зазначала, що відповідач забезпечений житлом - він є одноосібно власником квартири [ADDRESS], неодружений та не має дітей. З огляду на неможливість спільного володіння і користування спірним домоводінням, а також з метою уникнення конфліктних ситуацій в майбутньому, позивач зазначала, що змушена звернутися до суду з даним позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні та визнання права власності на ? частину домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Відповідач та його представник проти задоволення даного позову заперечили, посилаючись на його необґрунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог зважаючи на наступне. Сторонам по справі належить на праві спільної часткової власності по ? частині спірне домоволодіння (а.с. 11, 13). Позивач по справі зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] і є власником даної квартири (а.с. 28), в даній квартирі зареєстрована і мешкає одноосібно, що повністю спростовує твердження позивача про те, що спірне домоволодінняє єдиним її власним житлом, а квартира, в якій вона мешкає, належить на праві власності її доньці. При цьому суд критично ставиться до копії договору дарування вказаної квартири, який міститься в матеріалах справи (а.с. 31), як до доказу, що підтверджує належність на праві власності вказаної квартири [PERSON], оскільки право власності на нерухоме майно на час укладення вищезазначеного договору виникало з моменту його державної реєстрації, а доказів на підтвердження тієї обставини, що право власності на зазначену квартиру зареєстроване за [PERSON] на час розгляду даної справи позивачем суду не надано. Відповідач по справі зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 33). Обставину проживання за вказаною адресою також було визнано відповідачем під час судового розгляду. Одночасно відповідач під час судового розгляду зазначав, що бажає розпочати процес з безоплатної передачі йому земельної ділянки, на якій знаходиться спірне домоволодіння, в порядку передбаченому Земельним кодексом України, а тому позбавлення його права власності на частку у спільному майні - спірному домоволодінні, істотно порушить його права і інтереси, а також повністю заперечував неможливість спільного користування разом з позивачем у справі спірним домоволодінням, посилаючись на необґрунтованість такого твердження позивача, оскільки спільне користування спірним домоволодінням до цього часу не розпочиналось. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зі змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої з передбачених статтею 365 ЦК України підстави, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому позивач в даному позові посилався на п. 3 ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України як на обґрунтування підстав для задоволення своїх вимог, зазначаючи, що спільне володіння і користування спірним домоволодінням з відповідачем по справі є не можливим. Проте, суд критично ставиться до такої позиції позивача у справі, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що сторони у справі не проживають у спірному домоволодінні, а відповідно є незрозумілим з чого виходив позивач у справі при обґрунтуванні неможливості спільного володіння і користування спірним домоволодінням разом з відповідачем у справі, зважаючи на те, що відповідні правовідносини щодо спільного користування спірним домоволодінням ще не виникли, а тому висновки позивача про неможливість спільного володіння і користування спірним домоводінням і необґрунтованими і передчасними. Крім того, суд також критично ставиться до твердження позивача у справі про те, що припинення права власності на частку у спільному майні (спірному домоволодінні)не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім»ї (в даному випадку - відповідача у справі), оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачу у справі на праві власності належить ще інші об»єкти нерухомого майна, при цьому таку обставину відповідачем у справі не визнано, а тому вона підлягала доведенню позивачем у справі, відповідно суд на підставі наданих сторонами доказів вважає, що ? частина спірного домоволодіння є єдиним нерухомим майном, яке належить відповідачу на праві власності, а отже припинення його права власності на частку у спірному домоволодінні завдасть істотної шкоди його правам і інтересам, крім того позивачем у справі не надано також суду доказів на підтвердження тієї обставини, що у відповідача у справі не має дітей, оскільки така обставина також не визнавалася відповідачем у справі, а тому підлягала доказуванню позивачем у справі. Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає через недоведеність та необґрунтованість, оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, одночасно під час судового розгляду було встановлено обставини, якими спростовуються доводи позивача у справі. Судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed