Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

02.09.2013 року Білгород-Дністровський прикордонний загін ВЧ 2197 Державної прикордонної служби України (далі по тексту – позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту – відповідач) про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2 688 грн. Представник позивача в судове засідання 20.12.2013 року не з'явився, але подав до суду заяву, згідно якої заявлені Б-Дністровським ПЗ ВЧ 2197 ДПС України позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його присутності, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач – [PERSON], відзив або заперечення на позов Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань. Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи на 04.10.2013 року, 21.11.2013 року та 20.12.2013 року, а також копія позовної заяви Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України з додатками до неї були надіслані на адресу [PERSON] (67707, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Південна,14/201), яка наявна в матеріалах справи. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур’єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Друкований орган, у якому розміщується оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України затвердив перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, у яких у 2013 році розміщуватимуться оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб і свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме. Відповідне урядове розпорядження, проект якого розробило Міністерство юстиції, було ухвалене 26.12.2012 року, на засіданні Кабінету Міністрів України. Так, для розміщення оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб і свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, на 2013 рік визначено для Одеської області друковане ЗМІ, яким є «Одеські вісті». На виконання положень ч.ч. 9, 10 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, у газеті Одеської обласної ради «Одеські вісті» за № 136 (4555) від 07.12.2013 року на аркуші 13 надруковано повідомлення, згідно якого: «Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області викликає в якості відповідача [PERSON] у судове засідання, яке відбудеться 20.12.2013 року об 11:00 у приміщенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Енгельса,27 (зала судових засідань № 23), по цивільній справі № 495/6968/13-ц за позовом Білгород-Дністровського прикордонного загону ВЧ 2197 до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. У разі Вашої неявки у судове засідання справа може бути розглянута за Вашої відсутності». Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів – одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п’ятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в жодне судове засідання не з’явився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судових засідань, позивач в судове засідання 20.12.2013 року не з'явився, але згідно його заяви, проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 17.02.2011 року колишнім начальником Б-Дністровського ПЗ [PERSON] затверджено висновок службового розслідування, проведеного начальником автомобільної служби [PERSON], по факту пошкодження заднього ліхтаря на мікроавтобусі «Тойота Хайс», військовий номер 09-12 ю5, який був закріплений за колишнім водієм першого автомобільного взводу роти матеріального забезпечення працівником [PERSON] Розмір заподіяної [PERSON] матеріальної шкоди з урахуванням кратності склав 2 688 грн. Під час проведення службового розслідування [PERSON] відмовився надати пояснення, про що складено відповідну довідку. 17.02.2011 року наказом начальника Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України №12 [PERSON] був звільнений за п.7 ст.40 КЗпП України у зв'язку із появою на роботі у нетверезому стані. Згідно із довідкою ВЧ 2197 від 19.11.2013 року № 576, за [PERSON] рахується заборгованість за нестачу військового майна відповідно до довідки-розрахунку у сумі 2 688 грн. Зазначені обставини і стали підставою для звернення Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, Б-Дністровський ПЗ ВЧ 2197 ДПС України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Згідно із ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та військовослужбовці одержують грошове та речове забезпечення за рахунок держави. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України № 243 від 23.06.1995 року, визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов’язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов’язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов’язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України. Пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові витрати. Відповідно до статті 136 Кодексу законів про працю України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками – за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Оскільки розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становив 2 082,78 грн, тобто менший ніж розмір заподіяної відповідачем позивачу матеріальної шкоди, тому відповідно до ст.136 КЗпП України, покриття шкоди провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода – це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Частина 2 ст.1166 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин). Згідно із статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, право вибору способу відшкодування шкоди належить потерпілому. Саме за його заявою суд виносить рішення про покладення на відповідальну особу обов'язку відшкодувати шкоду в натурі або відшкодувати завдані збитки в грошовій формі. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1166 Цивільного кодексу України, ст.136 КЗпП України, п.2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про вину [PERSON] у завданні Б-Дністровському ПЗ ВЧ 2197 ДПС України матеріальної шкоди. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог Б-Дністровського ПЗ ВЧ 2197 ДПС України до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved