Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 06.01.2011 року перебувала в трудових відносинах з Рубіжанським казенним хімічним заводом "Зоря". 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні їй були нараховані заробітна плата та інші суми, що належать до виплати при звільненні, в сумі 5443,98 грн .На момент подання позовної заяви їй не була виплачена заборгованість з заробітної плати в повному обсязі.Вважає, що відповідно до ст..117 КЗпП України відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку , який згідно з її розрахунком складає 33025,23 грн. Також вона вважає, що їй заподіяна моральна шкода, тому що доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило їй моральні страждання. Моральну шкоду вона оцінює у 5000грн., яку й просить стягнути з відповідача на свою користь. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала у повному обсязі, суду пояснила, що працювала у відповідача , 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України . При звільненні відповідач не сплатив їй розрахункові кошти в сумі 5443,98грн.Протягом періоду з 19.09.2013 року по 25.11.2013 року позивач частками виплатив їй заборгованість по заробітній платі. Вважає, що невиплатою заробітної плати відповідачем були порушені її конституційні права, тому відповідно до ст..117 КЗпП України просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 33025,23 грн. Також вона вважає, що їй заподіяна моральна шкода, оскільки доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Свої заперечення проти позову обґрунтував тим, що вини підприємства у невиплаті позивачу розрахункових сум немає, оскільки державним виконавцем було накладено арешт на всі банківські рахунки відповідача, при надходженні на них грошових коштів державні виконавці проводили виплати кредиторам по виконавчим документам, що знаходились у них на виконанні Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 06.01.2011 року працювала на Рубіжанському казенному хімічному заводі "Зоря". 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.11-13). За час роботи відповідач нерегулярно виплачував заробітну плату [PERSON], в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 5434,98 грн. (а.с.7) . Заборгованість по заробітній платі у повному обсязі була виплачена позивачу 25.11.2013р. шляхом зарахування коштів на її картковий рахунок ., що підтверджено випискою за картковим рахунком клієнта (а.с.30).Але позивач зазначає період за який просить стягнути середній заробіток з 27.02.2013 року по 20.11.2013 року . Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог,то вважає необхідним розглянути позовні вимоги в межах, зазначених позивачкою. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Доводи відповідача з приводу того, що немає вини підприємства у невиплаті позивачу належних сум, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність коштів у роботодавця та скрутне матеріальне становище не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі №6-64цс-13, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суд також зазначає, що арешт рахунків відповідача також не виключає його вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 року судам дані такі роз'яснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, оскільки невиплата позивачу зарплати сталась з вини відповідача. Судом перевірений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений позивачем, у зв"язку з чим зазначає наступне. Згідно з розрахунком позивача розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 33025,23 грн. з розрахунку: 123,69 грн. (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи - грудень 2012р. та січень 2013р.) х 267 (кількість днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 27.02.2013р. по 20.11.2013р. включно) = 33 025,23 грн. Суд, перевіряючи даний розрахунок, вважає, що він зроблений невірно оскільки для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку береться не кількість календарних днів, а кількість робочих днів . За період з 27.02.2013 року по 20.11.2013 року кількість робочих днів склала 200 днів. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що правильним буде наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку: 123,69грн. (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи - грудень 2012р. та січень 2013р.) х 200 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 27.02.2013р. по 20.11.2013р. включно = 24738 грн. Дану суму суд вважає обгрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000грн., суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на заробітну плату, передбачені ст..43 Конституції України. Моральну шкоду суд оцінює у 500грн. Дана сума, на думку суду, пропорційна та адекватна тим стражданням, які перенесла позивач в результаті несвоєчасної виплати їй заробітної плати. На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 24738 грн. та моральну шкоду в сумі 500грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial