Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

07.05.2013 року [PERSON] звернулася до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (далі по тексту Національна комісія), третя особа голова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг Саратов В.В. про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 06.03.2013 року вона була звільнена з роботи в Національній комісії за власним бажанням. Своє звільнення вважає незаконним з тих підстав, що з моменту її працевлаштування в Національній комісії у неї склалися неприязні відносини з начальником управління документального та організаційного забезпечення [PERSON] у зв»язку з тим, що вона іноді була відсутня на роботі через хворобу. Заява про звільнення була написана нею під тиском [PERSON] дату написання якої остання мала проставити самостійно як тільки в цьому виникне необхідність. О другій половині 06.03.2013 року вона отримала завдання від начальника управління документального та організаційного забезпечення з приводу доставки матеріалів до Київського Національного інституту будівництва і архітектури, Київського національного університету культури, Київський національний торговельно-економічний університет, Національну академію державного управління при Президентові України, Київський інститут банківської справи, які розташовані в різних кінцях міста. Доставку матеріалів вона здійснювала комунальним транспортом, а тому зазначене завдання не виконала у повному обсязі протягом другої половини дня 06.03.2013 року. Вранці 07.03.2013 року зі згоди свого безпосереднього керівника Дяченко Н.Ж. продовжила доставку матеріалів, однак приблизно 11 год. 30 хв. у районі станції метро «Шулявка» внаслідок падіння отримала травму - перелом правої руки, а тому змушена була припинити виконання завдання. У зв»язку з погіршенням стану здоров»я ввечері 07.03.2013 року була доставлена до травмпункту Голосіївської районної лікарні. З приводу отриманої травми перебувала на лікарняному з 07.03.2013 року по 05.04.2013 року. Тільки 12.03.2013 року в телефонному режимі їй було повідомлено про її звільнення з 06.03.2013 року. Посилаючись на те, що її заява про звільнення за власним бажанням не містила даних про дату її вчинення, була написана під тиском начальника управління [PERSON], а 06 та 07.03.2013 року вона продовжувала працювати і не вимагала її звільнення, просила поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста Управління документального та організаційного забезпечення Національної комісії, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги щодо поновлення на роботі [PERSON] з тих підстав, що заява про звільнення була написана нею під тиском після чого вона продовжила працювати, а тому не могла бути звільнена з 06.03.2013 року. Просили поновити [PERSON] на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив суду, що заяву на звільнення за власним бажанням [PERSON] подала 20.02.2013 року начальнику Управління документального та організаційного забезпечення [PERSON], останньою було погоджено звільнення за умови дотримання двотижневого терміну попередження. У зв»язку з закінченням двотижневого терміну, 06.03.2013 року було видано наказ про звільнення позивача за власним бажанням. 07.03.2013 року [PERSON] не була присутньою на роботі, будь-які завдання щодо виконання функціональних обов»язків 07.03.2013 року останній не доручались. Також стверджував, що заява [PERSON] про вчинення нею заяви про звільнення під тиском її керівника є голослівною, оскільки остання не скористалась своїм правом на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Отримання [PERSON] травми в 11 30 год. 07.03.2013 року мало місце після її звільнення., а її заява про отримання травми під час виконання завдання за 06.03.2013 року біля станції метро «Шулявка» є неправдивими тому, що за медичною допомогою позивач звернулася тільки о 18 50 год.. Крім того, під час звернення за медичною допомогою [PERSON] вказала, про отримання нею травми внаслідок падіння при виході з маршрутного таксі. У зв»язку з відсутністю [PERSON] на роботі повідомлення про її звільнення було направлено поштою за місцем її проживання, з пропозицією надати згоду про направлення на її адресою поштою трудову книжку, а розрахунок при звільненні перераховано на картковий рахунок у банку. Представник третьої особи голови Національної комісії Саратова В.В. у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, остання була звільнена з роботи відповідно до вимог чинного законодавства, просив відмовити в задоволенні заявленого позову. Заслухавши учасників судового розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. За правилами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правилами ст. 11 цього Кодексу також визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги. Судом встановлено, що наказом від 21.12.2011 року за №39 «ОС» [PERSON] з 21.12.2011 року призначено на посаду головного спеціаліста загального відділу Управління документального забезпечення як таку, що перемогла у конкурсі. (а.с.25). Наказом від 06.03.2013 року 46 «ОС» [PERSON], головного спеціаліста загального відділу управління документального та організаційного забезпечення, звільнено з займаної посади 06.03.2013 року згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підстава заява [PERSON] (а.с.26). За правилами ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Звертаючись в суд з позовом, позивач стверджує, що заява про звільнення за власним бажанням написана нею під тиском з боку начальника управління документального та організаційного забезпечення та не містить дати її написання. Як видно зі змісту заяви [PERSON], що стала підставою для її звільнення за власним бажанням, остання не містить даних про дату її вчинення [PERSON], а тільки резолюцію [PERSON] , вчинену 20.02.2013 року про погодження звільнення за умови дотримання двотижневого терміну попередження та розпорядження «до наказу» керівника (а.с.27). На підтвердження вчинення [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням саме 20.02.2013 року представником відповідача надано суду журнал реєстрації заяв про звільнення працівників національної комісії, за даними якого заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням зареєстрована 20.02.2013 року (а.с.67-69). Відповідно до рекомендацій Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», що містяться у п.12, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, … . Позивач у судовому засіданні вказала суду, що на вимогу начальника управління [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням написала 04.01.2013 року та визнала, що не скористалась своїм правом на відкликання цієї заяви, не повідомляла адміністрацію Національної комісії про бажання продовжити трудові відносини. На підтвердження зазначених обставин, а саме щодо написання заяви про звільнення за власним бажанням 04.01.2013 року та під тиском начальника управління [PERSON] позивачем не надано суду належних та допустимих доказів. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] заперечила застосування до [PERSON] будь-якого тиску для вчинення останньою заяви про звільнення за власним бажанням. Стверджувала, що така заява [PERSON] була вчинена 20.02.2013 року, нею було роз»яснено останній, що вона має відпрацювати два тижні після чого буде звільнена. Пояснення, допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], не є підтвердженням наявності у позивача та начальника управління [PERSON] неприязних відносин, оскільки свідку [PERSON] про це відомо тільки зі слів позивача, а свідок [PERSON] пояснив суду тільки про телефонний дзвінок [PERSON], яким було повідомлено про звільнення його дочки заднім числом, та по відмову [PERSON] у зустрічі з ним із приводу звільнення його дочки, що не може бути підставою для висновку суду про неприязні відносини [PERSON] з її керівником [PERSON]. Наразі, на підтвердження зазначених обставин, судом було досліджено всі докази надані суду позивачем, однак за результатами з»ясування цих обставин та перевіркою їх доказами, що надані суду позивачем та її представником, підстави для висновку суду про наявність неприязних відносин позивача з її керівництвом в особі [PERSON], вчинення заяви про звільнення за власним бажанням без дати під тиском останньої з метою використання заяви при необхідності не встановлені. Що ж стосується зазначених позивачем підстав для позову продовження виконання дорученого їй 06.03.2013 року завдання на наступний день, а саме 07.03.2013 року зі згоди безпосереднього її керівництва, що свідчить про її перебування з відповідачем у трудових відносинах 07.03.2013 року, а звідси відсутність підстав для її звільнення 06.07. 2013 року то вони також не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснювала, що 06.03.2013 року отримала завдання щодо доставки матеріалів до п»яти установ, У зв»язку з неможливістю виконати зазначене завдання протягом дня, о другій половині дня повідомила керівництво, що продовжить виконання доручення наступного дня. 07.03.2013 року близько десятої години по телефону повідомила керівництво, що продовжує виконання завдання, однак не виконала його у зв»язку з отриманням травми, а матеріали отримані для доставки згубила. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона особисто 06.03.2013 року дала доручення [PERSON] про доставку матеріалів до п»яти державних установ. Завдання мало бути виконане протягом дня. [PERSON] її доручення не виконала, на роботу 06.03.2013 року не з»явилась та була звільнена відповідно до її ж заяви за власним бажанням. Також пояснила суду, що позивач [PERSON] дозволяла собі з»являтися на роботу у стані алкогольного сп»яніння, а тому могла не пам»ятати дати вчинення нею заяви про звільнення. Свідок [PERSON], що була безпосереднім керівником [PERSON] пояснила суду, що завдання на 06.03.2013 року [PERSON] давала [PERSON], а тому вона не з»ясовувала порядок та строк його виконання. Наступного дня їй телефонувала [PERSON] і повідомила, що не виконала доручення про доставку. Коли вона доповіла про це [PERSON], остання повідомила їй, що [PERSON] уже звільнена. Зазначений свідок також підтвердила суду, що [PERSON] перебувала на роботі у стані, що був неадекватним. Такий стан [PERSON] свідок охарактеризувала наявністю ознак - запах спиртного з порожнини рота, нестійкою ходою. На підтвердження зазначених позивачем обставин щодо часткового виконання нею 06.03.2013 року доручення [PERSON] позивач та її представник не надали суду доказів, не заявила суду клопотання про їх витребування з установ до яких [PERSON] було здійснено доставку матеріалів. Крім того, твердження позивача, по отримання нею об 11 год. 30 хв. 07.03.2013 року біля станції метро «Шулявка» травми у вигляді перелому правої руки під час вчинення доставки матеріалів на виконання завдання отриманого 06.03.2013 року позивач суду не надала. За таких обставин, у суду відсутні підстави для висновку, що позивач [PERSON] 07.03.2013 року продовжувала перебувати у трудових відносинах із Національною комісією та була звільнена заднім числом, а саме 06.03.2013 року після того, як повідомила про отримання виробничої травми не знайшли свого підтвердження. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі з підстав звільнення її 06.03.2013 року за власним бажанням з порушенням вимог закону, оскільки звільнення мало місце на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням вчиненої під примусом та під час продовження нею виконання її функціональних обов»язків задоволенню не підлягають. Як наслідок не підлягають задоволенню і наступні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки за наявності висновків суду про відсутність підстав для поновлення позивача, відсутні підстави про вимушений прогул [PERSON]. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд позовних вимог [PERSON], що не знайшли свого підтвердження віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed