Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що в період з 15.03.2003 по [INFO] вона фактично довічно утримувала (доглядала) за матір'ю відповідачки, нині покійною [PERSON], і як зазначає позивачка у своїй позовній заяві «юридично здійснювала їй послуги та догляд, як безпорадній людині, та утримувала садибу відповідачки, як майно безпідставно нею набуте». У зв'язку з цим вона зазнала збитків у вигляді витрат на утримання покійної [PERSON] та належного позивачці майна на загальну суму 20896 грн. В жовтні 2013 року представник позивачки, [PERSON], подав до суду позовну заяву зі змінами, в якій посилаючись на ст. 774 та на ст. ст. 901 - 907 ЦК України просив суд стягнути з відповідачки на користь [PERSON] 7814 грн. витрат (збитків) по наданню послуг та доглядом за безпорадною людиною, а також сплачені нею судові витрати. 21.11.2013 року представник позивача в черговий раз подав заяву про зміну позовних вимог, в якій посилаючись на ті самі підстави позову, просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивачки 25 000 грн., - вартість двох кімнат належного відповідачці житлового будинку по [ADDRESS], які та обіцяла подарувати їй, як плату за догляд за її матір'ю, [PERSON], але у послідуючому відмовилась від своєї обіцянки. В судовому засіданні [PERSON] і її представник [PERSON] підтвердили заявлені вимоги, просять суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 25 000 грн., та сплачені позивачкою судові витрати. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, пояснивши, що ніяких домовленостей щодо дарування позивачці частини житлового будинку між [PERSON] і [PERSON], не існувало. В 2003 році позивачка і члени її сім'ї вселились в житловий будинок по [ADDRESS], як наймачі, на підставі усної домовленості між [PERSON] та [PERSON] Замість оплати за користуванням вказаним житлом позивачка зобов'язалась приглядати за будинком та матір'ю відповідачки, [PERSON], яка [INFO] померла. Оскільки між сторонами мав місце строковий договір найму, який закінчився після смерті матері відповідачки, то починаючи з 2006 року [PERSON] неодноразово пропонувала позивачці і членам її сім'ї звільнити належне їй житло. У зв'язку з тим, що [PERSON] є громадянкою Росії і не мала можливості займатися питанням їх виселення, а позивачка і члени її сім'ї не бажали його добровільно звільняти, виселити їх в судовому порядку вдалось лише у 2013 році, що підтверджується рішенням Генічеського районного суду від 14.05.2013 року та ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25.06.2013 року, якою це рішення залишено без змін. Вислухавши позивачку, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 12.09.1992 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. На період укладення вказаного договору і по день смерті в цьому житловому будинку проживала мати відповідачки, [PERSON], яка [INFO] померла. Вказані обставини сторонами визнаються, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Частиною З ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Генічеського районного суду від 14.05.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком та виселення, встановлено, що у 2003 році між позивачкою та відповідачкою було укладено усний договір найму житлового будинку, відповідно до якого відповідачі стали безоплатно проживати у двох кімнатах спірного будинку, зобов'язавшись приглядати за матір'ю [PERSON], [PERSON] та будинком, а також самостійно сплачувати комунальні платежі за своє проживання. Як зазначено в цьому ж рішенні суду, наведена вище обставина визнається сторонами, а тому відповідно до положень ч. І ст. 61 ЦПК України, вона не підлягала доказуванню. В цьому ж рішенні суд констатував, що належних доказів того, що між [PERSON] і сім'єю [PERSON] існувала домовленість про дарування [PERSON] двох кімнат будинку спірного будинку, відповідачами не надано. Далі суд прийшов до висновку, що між сторонами було укладено строковий договір найму житла і строк його дії був обумовлений настанням певної події, а саме періодом проживання в цьому будинку [PERSON], тому після її смерті - [INFO] - цей договір припинив свою дію, так як його істотні умови, в тому числі, предмет договору, порядок оплати за користуванням житлом, після смерті матері [PERSON] сторонами не обговорювались і ніяких угод щодо користування житлом у подальшому не укладалось. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області залишаючи без змін рішення Генічеського районного суду від 14.05.2013 року у своїй ухвалі від 25.06.2013 року, зокрема, зазначила, що у 2003 році [PERSON] передала це житло [PERSON] та членам її сім'ї для проживання в ньому. Відповідачі вселилися в жиле приміщення, в якому на той час проживала мати позивачки [PERSON], догляд за якою [PERSON] не могла здійснювати, оскільки постійно проживала в Росії і з цього часу постійно проживали в ньому та за рахунок плати здійснювали догляд за [PERSON] В цій же ухвалі суд апеляційної інстанції також зазначив, що [PERSON] на підтвердження того, що [PERSON] зобов'язалась подарувати її сім'ї дві кімнати в рахунок плати за те, що вона буде доглядати її матір належних та допустимих доказів не надала і показаннями свідків зазначені обставини не можуть бути підтверджені. Не надано належних та допустимих доказів і при розгляді даної справи. З наведеного вище слідує, що як судом першої інстанції так і апеляційним судом було встановлено, що догляд [PERSON] за [PERSON] дійсно здійснювався, але цей догляд здійснювався за рахунок плати за житло, яким позивачка і її сім'я безоплатно користувались, починаючи з 2003 року. Інших договорів відповідно до вимог цивільного законодавства, в тому числі і на умовах про які вказує позивачка, сторонами не укладалось. Таким чином, вимоги позивачки про стягнення з [PERSON] витрат (збитків) по наданню послуг та доглядом за її матір'ю, розрахованих нею виходячи з вартості двох кімнат в житловому будинку, які нібито відповідачка обіцяла подарувати [PERSON] не базуються ні на Законі, ні на договорі. Посилання [PERSON] у своєму позові на ст.744 ЦК України, є безпідставним, оскільки [PERSON] не була власником спірного житла, а тому договір довічного утримання (догляду) з нею не міг бути укладеним. Що стосується посилання позивачки і її представника на наявність між сторонами правовідносин врегульованих главою 63 ЦК України, то вони також ніякими доказами не підтверджені, а тому виходячи із заявлених позивачкою підстав позову (обіцянки оплатити за вказану послугу шляхом дарування в майбутньому частини житлового будинку) такий договір не відповідав би вимогам ЦК України, зокрема, ст. 203 ЦК. Стосовно показань свідків з обох сторін, то вони не спростовують встановлених судом обставин та не підтверджують наявність між сторонами договору, який би мав для них у разі його не виконання передбачені законом правові наслідки. На підставі викладеного та

Outcome: approved