Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-17 00:00:00

В провадженні суду наразі знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ Кей-Колект до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ УкрСиббанк про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування первісного позову та підстав звернення до суду повноважний представник сторони позивача вказує, що 05 березня 2007 року між АКІБ Укрсиббанк з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту №11125183000, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 70000,00 доларів США строком до 05 березня 2028 року під 12,5% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній в свою чергу зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобовязання, 05 березня 2007 року між АКІБ Укрсиббанк з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір поруки, згідно якого вказаний поручитель бере на себе прямі зобовязання відповідати перед кредитором по зобовязанням боржника [PERSON] Однак не зважаючи на взяті на себе зобовязання, боржник в порушення умов укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у звязку з чим банк звернувся з даним позовом до суду. 12 грудня 2011 року між ТОВ Кей-Колект та ПАТ УкрСиббанк був укладений договір факторингу №1, в силу якого зокрема ПАТ УкрСиббанк відступило на користь ТОВ Кей-Колект право вимоги до боржників з повернення заборгованості за низкою кредитних договорів та договорів забезпечення, в тому числі кредитного договору з [PERSON] та відповідного договору поруки. У звязку з цим сторона позивача, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила суд стягнути з солідарно з відповідачів суму заборгованості у загальному розмірі 727666,85 гривень. В процесі розгляду справи [PERSON] предявила зустрічний позов до ПАТ Укрсиббанк про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування заявлених вимог сторона оспорює дійсність укладеного договору з тих підстав, що він не містить, на думку сторони, низки істотних умов, в тому числі умов і порядку видачі кредиту, умов і порядку повернення кредиту, умови і підстави припинення договору, строку дії договору. Виходячи з викладеного, [PERSON] просила суд визнати недійсним відповідний договір поруки. Представник ТОВ Кей-Колект у відкрите судове засідання не зявився, надав суду заяву про підтримання заявленого позову та відмову в задоволенні зустрічного позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України. [PERSON] у відкрите судове засідання неодноразово не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. [PERSON] та її представник у відкрите судове засідання не зявились, представник особи надав суду заяву про підтримання заявленого позову та відмову в задоволенні вимог первісного позову до [PERSON] з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши відповідні позови, письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 05 березня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк (в теперішній час ПАТ УкрСиббанк) з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту №11125183000, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 70000,00 доларів США строком до 05 березня 2028 року під 12,5% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній в свою чергу зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (надалі за текстом Кредитний договір). В якості забезпечення виконання зобовязання, 05 березня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого боржник надає в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Разом з тим 05 березня 2007 року між АКІБ Укрсиббанк з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір поруки, згідно якого вказаний поручитель бере на себе прямі зобовязання відповідати перед кредитором по зобовязанням боржника [PERSON] 12 грудня 2011 року між ТОВ Кей-Колект та ПАТ УкрСиббанк (правонаступник АКІБ УкрСиббанк) був укладений договір факторингу №1, в силу якого зокрема ПАТ УкрСиббанк відступило на користь ТОВ Кей-Колект право вимоги до боржників з повернення заборгованості за низкою кредитних договорів та договорів забезпечення, в тому числі кредитного договору з [PERSON] та відповідного договору поруки. Проте як свідчив представник позивача, в порушення вимог Кредитного договору, відповідач [PERSON] умови договору не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, судом звернуто увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом Кредитного договору. Однак відповідач [PERSON] припинив виконання відповідного грошового зобовязання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень Кредитного договору, боржник [PERSON] отримав відповідну суму кредитних коштів в користування до 05 березня 2028 року. Однак як погодили сторони в кредитному договорі, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредитів, сплати процентів та інших повязаних із кредитами виплат, передбаченим договором, зокрема у випадку неналежного виконання його умов позичальником. В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобовязання з повернення суми кредиту та процентів за правочином. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником [PERSON] грошового зобовязання за Кредитним договором було забезпечено іпотекою, порукою та пенею. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто зважаючи на таку регламентацію правовідносин, що виникли між сторонами по справі, і виходячи із умов Кредитного договору, суд прийшов до наступного висновку. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості по Кредитному договору станом на 12 січня 2011 року, за яким загальна заборгованість [PERSON] складає 727666,85 гривень. Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] посилалась на ті обставини, що зміст договору поруки суперечить вимогам ст. 533 ч.1 ЦК України, згідно яких за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Окрім того, оспорюючи дійсність правочину, сторона свідчила, що договір поруки не містить умов і порядку видачі кредиту, умов і порядку повернення кредиту, умови і підстави припинення договору, строку дії договору тощо. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як встановлено в ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Але з такою правовою позицією сторони суд погодитись не може, оскільки при укладанні договору та беручі на себе певні обовязки щодо відповідальності за зобовязаннями боржника, сторони за договором, поручитель зокрема, повинні були усвідомлювати ризики за таким договором. Так, ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України). Факт укладення оспорюваного договору поруки підтверджуються підписами сторін у договорі, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. З огляду на позицію сторони, [PERSON] не була зобовязана витупати поручителем боржника, а також мала право відмовитися від укладення договору поруки на відповідних умовах. Але подібних дій з боку сторони здійснено не було. Таким чином, суд встановив, що сторони вчинили дії, які з одного боку засвідчують їх бажання укласти відповідний договір, а з іншого спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факт укладення договору та здійснили фактичні дії щодо його виконання. Вимоги про визнання договору поруки від 05 березня 2007 року недійсним заявлені 07 липня 2011 року, тобто майже через 4 роки. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відтак, в процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову. Але при цьому суд звернув увагу на ті обставини, що згідно договору поруки від 05 березня 2007 року, сторони погодили, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором (п.3.1.). В силу ст. 559 ч.4 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як розяснено в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Виходячи з положень Кредитного договору та враховуючи той факт, що банк скористався правом дострокової вимоги повернення кредиту, суд приходить до висновку в даному випадку строк основного зобовязання слід розцінювати як такий, що встановлений моментом предявлення вимоги. У звязку з цим, кредитором пропущений встановлений законом річний строк звернення з вимогами до поручителя боржника (ст. 559 ч.4 ЦК України). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог, що заявлені до поручителя боржника [PERSON]

Outcome: partial