Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

Позивач в листопаді 2013 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 17.03.1982 року і по сьогодні він працює на підприємствах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. У зв’язку з шкідливими умовами праці в нього погіршився стан здоров’я, а 05.11.2003 року було складено акт про нещасний випадок на виробництві, згідно якого під час виконання трудових обов’язків йому було травмовано ліву частину грудної клітки і ступні правої ноги. Висновком МСЕК від 08.02.2004 року йому було вперше встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності. Внаслідок отримання виробничої травми та професійного захворювання йому було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, яку він оцінює в сумі 50 000 грн. та просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що з 17.03.1982 року він працює на підприємствах ДП «Львіввугілля». Робота пов’язана зі шкідливими умовами праці: пил, волога, шум, фізичне навантаження. Це призвело до того, що 08.02.2004 року висновком МСЕК йому було вперше встановлено 25 % втрати професійної працездатності, а в 2005 році: 25% - силікоз, 15% - профзахворювання у зв’язку з каліцтвом. На даний час йому встановлено ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню. Втратою працездатності йому заподіяно моральну шкоду, він часто проходить курс лікування, у нього задишка, підвищений тиск, не може виконувати фізичну роботу в повній мірі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності у 2004 році в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. З 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім’я [PERSON] від 16.12.1982 року, акту розслідування професійного захворювання від 03.12.2004 року вбачається, що стаж роботи позивача в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 11 років 5 місяців. Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3 серії ЛВА-2 № 008879 від 08.12.2004 року та виписки з карти хворого денного стаціонару, позивачу [PERSON] вперше було встановлено 25 % втрати професійної працездатності. Як вбачається з акту № 22 про нещасний випадок на виробництві від 05.11.2003, 15.10.2003 року з [PERSON] під час виконання трудових обов’язків трапився нещасний випадок внаслідок якого йому було травмовано ліву частину грудної клітки і ступні правої ноги. У зв’язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров’я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов’язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов’язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров’я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я. Встановлення Законом обов’язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов’язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов’язаних з роботою. Ушкодження здоров’я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов’язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв’язку з професійною хворобою та каліцтвом, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Таким чином, суд покладає обов’язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача – відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved