Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання наказів недійсними, зміну формулювання запису в трудовій книжці про поновлення на роботі, зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 23.04.2012 р. по 26.09.2012 р. позивач працювала на посаді касира - приймальника у ВО «Ломбард Кредит- Експрес» [INFO]». З 26.09.2012 р., перебуваючи на лікарняному, вона була звільнена адміністрацією даного підприємства за прогул , у зв'язку з чим позивач звернулася до Петровського районного суду м. Донецька з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення якого від 27.02.2013 року було скасовано Апеляційним судом Донецької області від 16.04.2013 р., вона була поновлена на роботі з 27.09.2012 р. 16.04.2013 р. вона подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з неодноразовими, грубими і навмисними порушеннями відповідачем трудового законодавства, а також інших норм матеріального права. 16.04.2013 року в робочий час, а саме в 16:17 годин в офісі відповідача, куди вона з'явилася , щоб вручити заяву про звільнення, були відсутні всі співробітники підприємства, крім головного бухгалтера [PERSON] Перебуваючи на робочому місці, головний бухгалтер відмовилася прийняти її заяву про звільнення і вигнала її з офісу. Вона змушена була направити дану заяву поштою. 17.04.2013р. в 09:00 годин адвокатом позивача [PERSON] та представником [PERSON] заява про звільнення позивача та її трудова книжка були вручені директору ВО « Ломбард « Кредит -Експрес » [INFO]», [PERSON] 17.04.2013 року в 12:09 годин відповідачем було відправлено телеграму, якою відповідач повідомив позивача, що вона поновлена на роботі згідно з рішенням Апеляційного суду і повинна приступити до своїх обов'язків. Позивачем була отримана копія наказу № 24 -к від 17.04.2013 р. про її поновлення на посаді касира - приймальника і відповідь на її заяву про звільнення, з якої вбачається, що підстав для звільнення відповідача за ст. ст. 38 ч.3 КЗпП України не має, запропоновано звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України. Позивачем на адресу відповідача були направлені телеграма від 17.04.2013 р. та листи від 19.04.2013 р., 23.04.2013 р. і 08.05.2013 р. , в яких вказано на порушення відповідачем трудового законодавства та зазначено намір розірвати трудовий договір з підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, а також позивач просила відповідача надати їй повний розрахунок належних їй сум при звільненні. Станом на 01.05.2013 р. відповідачем належні позивачу суми при звільненні та суми за рішенням суду не були сплачені. Вважає , що своїми діями , а саме: відмовою у звільненні з підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, затримкою видачі трудової книжки, затримкою виплати розрахунку при звільненні відповідач грубо порушує норми трудового законодавства. Вважає, що відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у зв'язку із незаконним звільненням , запис в трудовій книжці про звільнення має бути визнаний недійсним, а потім повинний бути зроблений запис про поновлення на роботі. Всі записи в трудовій книжці повинні відповідати тексту наказу. Відповідачем в наказі не вказано причину поновлення позивача на роботі, в зв»язку з чим в трудову книжку внесено запис, який не відповідає вимогам вищевказаної інструкції. Крім того, вважає, що звільнення її за прогул в 2012 році було наслідком не передачі нею коштів, які вимагав від неї відповідач. На підставі поданої заяви про звільнення з 17.04.2013 р., відповідачем в порушення норм трудового законодавства не був проведений з нею розрахунок. Просить зобов'язати відповідача внести в її трудову книжку запис про те, що наказ № 24-к визнати недійсним; зробити запис про поновлення на роботі з 27.09.2012 р. в точній відповідності з вимогами трудового законодавства та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях; внести формулювання причини її звільнення в точній відповідності з поданою заявою про звільнення , а саме по частині 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, умов трудового договору та колективного договору з дня винесення рішення суду з даного спору; стягнути з Повного товариства «Ломбард « Кредит -Експрес » [INFO] » на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1680гривень, вихідну допомога при звільненні у розмірі 7 020 гривень, моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень; а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 квітня 2013 року по день винесення рішення суду з даного спору. Оскільки 21.05.2013 року відповідач прийняв рішення звільнити позивача за прогул без поважної причини з 23.04.2013 року, позивач уточнила заявлені позовні вимоги, вказав, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року встановлено факт її незаконного звільнення, яке відбулося з вини адміністрації ПТ «Ломбард Кредіт -Експрес» [INFO] » і призвело до порушення її законних прав та інтересів. Крім того, відповідач допустив ще одне грубе порушення законодавства про працю, затримавши виплату належної позивачу за рішенням суду суми заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незаконними є дії відповідача, пов'язані з його відмовою звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, що перешкоджало позивачу в працевлаштуванні на іншу роботу. Просить визнати наказ № 24 -к від 17.04.2013 року недійсним і зобов'язати ПТ « Ломбард « Кредит -Експрес » [INFO]» внести про це запис в трудову книжку. Зобов'язати ПТ «Ломбард « Кредит -Експрес » [INFO] » належним чином оформити наказ про поновлення позивача на роботі і внести запис про її поновлення на роботі з 27.09.2012 року в точній відповідності з вимогами трудового законодавства та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях , з обов'язковим зазначенням того, що запис про звільнення визнаний недійсним за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року. Визнати звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин з 23.04.2013 року по пункту 4 статті 40 КЗпП України незаконним, а формулювання причини звільнення в трудовій книжці- недійсним. Зобов'язати ПТ «Ломбард «Кредит -Експрес » [INFO] » оформити відповідний наказ і змінити формулювання причини звільнення [PERSON] на звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з грубими порушеннями ПО «Ломбард «Кредит -Експрес » [INFO]» законодавства про працю, умов трудового договору та колективного договору з 17.04.2013 року. Стягнути з ПТ «Ломбард « Кредит -Експрес » [INFO] » на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 680 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 7 020 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 квітня 2013 року по день винесення рішення суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги, просить позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позовних заявах, суду показав, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року по справі № 0540/5129/2012 було скасовано рішення Петровського районного суду м. Донецька, позов [PERSON] задоволено частково, її поновлено на роботі та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Таким чином, судом встановлений факт незаконного звільнення, яке відбулося з вини адміністрації ПТ «Ломбард «Кредит-Експрес» [INFO]». Незаконне звільнення працівника - це грубе порушення законодавства про працю. Друге грубе порушення законодавства про працю в тому, що адміністрація відповідача здійснила вже під час розгляду вищезазначеної справи відповідач вдруге незаконно звільнив [PERSON], видавши 13.02.2013 року наказ № 14-к про зміну дати звільнення, тим самим наклав на працівника дисциплінарне стягнення всупереч положенням ст. 148 КЗпП, якою встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Належна оцінка таким діям відповідача надана в рішенні Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року по справі № 0540/5129/2012.Третє грубе порушення законодавства про працю з боку відповідача полягає в тому, то він навмисно затримав виплату належної [PERSON] за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вважає, що незаконні дії відповідача, пов'язані з його відмовою звільнити [PERSON] за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України порушують конституційне право на працю, оскільки більше місяця (з 17.04.2013 року по 21.05.2013 року) трудова книжка [PERSON] знаходилася у відповідача, питання про звільнення не вирішувалось з його ініціативи, що в сукупності перешкоджало [PERSON] в подальшому працевлаштуванні. Просить позов [PERSON] задовольнити. Будучи допитаним у якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України, [PERSON] суду пояснив, що16.04.2013 року після засідання суду він разом з [PERSON] приблизно о 16.00 годині прибули в офіс відповідача, однак там заяву від [PERSON] не прийняли, пославшись на відсутність адміністрації, та грубо попросили піти. Заява була відправлена поштою. 17.04.2013 року о 9.00 ранку, особисто ним разом з [PERSON] було вручено під розпис директору ПТ «Ломбард «Кредит-Експрес» [INFO]» заяву про звільнення[PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і передано її трудову книжку. [PERSON] не мала наміру з»являтися 17.04.2013 року, оскільки 16.04.2013 року нею була подана заява про звільнення з 17.04.2013 року, вона не бажала працювати у відповідача. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала доводи та обґрунтування позову [PERSON], наполягає на його задоволенні. Будучи допитаною у якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України, [PERSON] пояснила суду, що відповідач неодноразово, грубо і навмисно порушував трудове законодавство; оскільки директор ломбарду погрожував звільнити [PERSON] за крадіжку, а потім тричі незаконно звільнив за прогул, вона рекомендувала дочці не приступати до роботи. 16.04.2013 року після винесення рішення судом її дочка разом з представником прибули до ломбарду з метою залишити заяву про звільнення, однак заяву не прийняли. 17.04.2013 року [PERSON] не пішла до ломбарду, оскільки їй погрожували, а саме: 25.09.2012 року директор [PERSON] казав представнику позивача, що звільнить [PERSON] за крадіжку; при звільненні перший раз претензії матеріального характеру висловлювала [PERSON]; крім того, дочка зазнала стрес після незаконного звільнення. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, пославшись в обґрунтування своїх доводів на обставини, викладені в письмових запереченнях, наданих до суду; суду пояснили, що в діях відповідача немає жодного порушення трудового законодавства, позов є необґрунтованим. Просять в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи,вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в повному товаристві «Ломбард «Кредит-Експрес» [INFO]» в м.Донецьку касиром - приймальником з 23.04.2012 року (згідно наказу №17-к від 20.04.2012 року) і 26.09.2012 року була звільнена з роботи за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (згідно наказу №39-к від 26.09.2012 року). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року [PERSON] поновлено на роботі та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу(а.с.17-20). На підставі вищезазначеного рішення суду відповідачем було винесено наказ № 24-к від 17.04.2013р., яким [PERSON] поновлено на посаді касира-приймальника ПТ «Ломбард «Кредит-Експрес [INFO]» в м. Донецьку з 27 вересня 2012 року(а.с.7). Згідно п.2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Проаналізувавши надані сторонами докази, судом встановлено, що наказ № 24-к від 17.04.2013р. містить в собі точне формулювання резолютивної частини рішення апеляційного суду, його складено без порушення чинного процесуального законодавства, тому на думку суду відсутні підстави для визнання даного наказу недійсним, вимоги позивача про зобов»язання відповідача переоформити наказ про поновлення позивача на роботі та внести зміни формулювання запису в трудовій книжці про поновлення на роботі не ґрунтуються на законі. Суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 17.04.2013 року позивач на роботу не вийшла, направив відповідачу поштою заяву про своє звільнення з роботи з 17.04.2013 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України(а.с.8-9). Листом №67/13 від 17.04.2013 року ПТ «Ломбард «Кредит-Експрес [INFO]» повідомило позивача про відсутність правових підстав для розірвання трудового договору за ч.З ст.38 КЗпП України та просило з»явиться на роботу, у разі неявки повідомити причини відсутності на робочому місці (а.с.10-11). Наказом № 31-к від 21 травня 2013 року позивач була звільнена з роботи за прогул з 23 квітня 2013 року за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.50-52). Відповідно до пункту 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у разі прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасової непрацездатністю або перебування його у відпустці. Але слід враховувати, що ст.148 КЗпП України передбачає обчислення місячного строку для застосування стягнення з дня виявлення не факту (дії, бездіяльності), а саме проступку. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення характеру порушення і вини працівника. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом встановлено, що позивач 17 квітня 2013 року на роботу не вийшла, оскільки вважала, що трудові правовідносини є припиненими за ч.3 ст.38 КЗпП України на підставі її заяви від 16 квітня 2013 року, крім того, вона побоювалась за свою безпеку в зв»язку з погрозами на її адресу з боку робітників ломбарду (а.с.6). Частина 3 ст.38 КЗпП України передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Доводи позивача в тієї частині, що відповідачем порушувалися умови трудового законодавства не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Оскільки на час звернення позивача до відповідача з заявою про звільнення рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013р. права позивача були поновлені, відповідачем у належний спосіб виконано вищевказане рішення суду, то будь-які порушення були усунуті. Ствердження позивача про відсутність колективного договору на підприємстві, спростовується копією колективного договору та відомістю про ознайомлення з Колективним договором, де мається підпис позивача. Інших порушень, які б могли бути підставою для звільнення працівника за ст.38 ч.3 КЗпП України, не було встановлено та не було вказано самою позивачем при зверненні до відповідача з заявою про звільнення. Посилання позивача та представників позивача на те, що мала місце затримка виплати відповідачем позивачу заробітної плати суд не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач була поновлена на роботі з 27.09.2012 року і згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року з відповідача був стягнутий її середній заробіток за період з 28.09.2012 року до 16.04.2013 року, таким чином заборгованість по заробітній платі на час подання заяви про звільнення була відсутня. Доводи представників позивача про те, що через дії відповідача по не звільненню позивача з роботи, вона не мала можливості працевлаштуватися не підтверджені належними доказами. Таким чином, у позивача не було правових підстав для розірвання трудових правовідносин у визначений нею строк з 17 квітня 2013 року. Звільнення працівника за прогули за п.4 ст.40 КЗпП України відноситься до тих підстав припинення трудових правовідносин, коли розірвання трудового договору проводиться з ініціативи власника. З матеріалів справи та пояснень представників відповідача у судовому засіданні вбачається, що адміністрація, не вбачаючи правових підстав для розірвання трудових правовідносин з зазначених позивачем підстав своїми листом від 17.04.2013 року, електронними повідомленнями від 17.04.2013 року (отриманим 17.04.2013 р.) та від 22.04.2013 р.(отриманим 22.04.2013р.) пропонувала їй з'явитися на роботу та надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці. Позивач, не отримавши наказу про звільнення та трудову книжку, вважала себе звільненою за ч.3 ст.38 КЗпП України з 17 квітня 2013 року та на роботу з цієї дати не вийшла, проте позивач була обізнана про рішення суду про її поновлення на роботі, отримала лист відповідача про незгоду розірвати з нею трудові правовідносини за ч.3 ст.38 КЗпП України та проханням дати пояснення з приводу відсутності на роботі без поважних причин (що не оспорювалось позивачем та її представниками у судовому засіданні), після цієї дати до роботи не приступила, пояснення з приводу поважності причини її відсутності на робочому місці не надала. Враховуючи, ці обставини, суд вважає, що після того, як позивачу було достовірно відомо, що у задоволенні її заяви про розірвання трудових відносин за ч.3 ст.38 КЗпП України було відмовлено, вона була відсутня на робочому місці з 17 квітня 2013 року без поважних причин, копію наказу про поновлення на роботі вона отримала 23.04.2013 року, відповідач мав правові підстави звільнити її з роботи саме за прогул без поважних причин та строк притягнення її до відповідальності передбачений ст.148 КЗпП України за таких обставин пропущений не був. Посилання позивача та її представників на ті обставини, що позивач не вийшла на роботу в зв»язку з погрозами на її адресу з боку адміністрації підприємства, суд не приймає до уваги, оскільки ці данні голословні, не підтверджені об»єктивними доказами, відсутні звернення позивача з даного приводу до компетентних органів, а крім того, в судовому засіданні встановлено, що 16.04.2013 року позивач з»являлась до ломбарду. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не довела свої позовні вимоги в частині внесення змін формулювання причин звільнення і в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17 квітня 2013 року, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи (згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 16.04.2013 року) , відпускні були сплачені відповідачем позивачу при розрахунку, тому вимоги позивача про стягнення на її користь компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно вимог ст.44 КЗПП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки немає підстав для звільнення позивача за ст.38 ч.3 КЗпП України, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача вихідної допомоги, передбаченої у разі звільнення за даною статтєю. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 116. Строки розрахунку при звільненні Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом не встановлено порушення трудових прав позивача, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на законі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed