Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-30 00:00:00

У червні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила укладений між ними шлюб розірвати. В обґрунтування позову зазначала, що 21 червня 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, про що зроблено відповідний актовий запис № 690. Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Крім того, зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося. Між ними постійно виникали суперечки та взаєморозуміння щодо вирішення звичайних побутових питань через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до повного розриву їхніх відносин. Тому, посилаючись на вказане, вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і є такими, що суперечить її особистим інтересам, у звязку з чим шлюб просила розірвати. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та просила позов задовольнити. Крім того, вказала, що не бажає примирятися із відповідачем, оскільки наданий судом строк для примирення не дасть позитивного результату та шлюбні відносини відновити вже неможливо. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти розірвання шлюбу не заперечував. Крім того, вказав, що надання строку для примирення є недоцільним та примирення між ними досягти немає можливості. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що вказану цивільну справу можливо розглянути у судовому засіданні та ухвалити рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивачки та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони з 21 червня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадського стану реєстраційної служби Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці 21 червня 2003 року, про що вчинено відповідний актовий запис № 690 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 5), місце проживання якої за взаємною домовленістю сторін визначено із позивачкою, що також не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Крім того, судом достовірно встановлено, що шлюбні відносини сторін фактично з 2011 року припинені, вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, що також не заперечувалось наданими сторонами суду поясненнями. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не має можливості. Проти надання судом строку для примирення заперечували. Так, ч. 1 ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що збереження сімї неможливе, суперечить інтересам сторін, оскільки їхня сімя розпалася остаточно, на даний час шлюб носить лише формальний характер, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Outcome: approved