Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

05 вересня 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, в якому, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що відповідно до договору дарування квартири від 18 лютого 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передала у власність позивача квартиру №25, корп. 4, що знаходиться у будинку № 169 у м. Дніпропетровську. На підставі даного договору дарування позивач став єдиним власником даної квартири, в якій зареєстровані дві особи: мати позивача – [PERSON] та дружина брата позивача – [PERSON], яка є відповідачем по справі. Як зазначає позивач, йому стало відомо, що його мати не давала у 2004 році дозволу своїй невістці [PERSON] на реєстрацію у своїй квартирі. Більш того, відповідач ніколи не мешкала у даній квартирі, не несла відповідних витрат щодо її утримання та жодним чином не піклувалась за свекрухою. У 2011 році захворів та згодом помер [PERSON], який був чоловіком відповідача, а також рідним сином [PERSON] та рідним братом позивача, [PERSON] відмовилася його доглядати, перевезла до його матері та з цього часу жодним чином не переймалася забезпеченням, лікуванням та утримання свого чоловіка, а коли він помер у 2012 році та не приймала участі у його похованні. Отже, відповідач більше 9 років жодного дня не мешкала і не перебувала за адресою: [ADDRESS], коштів на утримання квартири та на оплату комунальних платежів не сплачувала, у зв’язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом, з метою захисту своїх порушених прав, як власника даної квартири та визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не з’явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з’явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Представник третьої особи Жовтневого районного відділу Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з’явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати дану справу за його відсутності, прийняти законне та обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв’язку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 18 лютого 2011 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 957 (а.с. 8). Відповідно до п. 1.1 договору дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому квартиру № 25, корпус 4, що знаходиться у будинку № 169, що розташована по проспекту Гагаріна в м. Дніпропетровську, та має наступні характеристики: загальна площа – 44,8 кв.м., житлова площа – 27, 2 кв.м., розташована в житловому будинку літ. А-9 і складається з: 1 - коридор, 2 – туалет, 3 – ванна, 4 – кухня, 5, 6 – житлові, 7, 8, 9 – кладові, І – балкон. Згідно п. 1.2 договору дарування, квартира належить дарувальнику на підставі: 1/3 частини – свідоцтва про право на спадщину, видане Першою Дніпропетровською нотаріальною конторою від 21 липня 2004 року за реєстровим номером 8-1149; 1/3 частини – свідоцтва про право на спадщину, видане Першою Дніпропетровською нотаріальною конторою від 27 червня 2000 року за реєстровим номером 9-2174; 1/3 частини – свідоцтво про право власності, видане 24 травня 1993 року Дніпропетровським тепловозоремонтним заводом м. Дніпропетровська за реєстровим номером 43 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 24 травня 1993 року за номером 15п-104, реєстраційний номер 6487400. Відповідно до п. 2.2 договору дарування, в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованому документи. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдарованому. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 560324 від 18 лютого 2013 року, [PERSON] на підставі договору дарування, виданого 18 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], належить на праві приватної власності квартира № 25 у корпусі № 4 в будинку № 169 по проспекту Гагаріна у м. Дніпропетровську (а.с. 9). Також судом було встановлено, що згідно довідки про склад сім’ї та місце реєстрації, виданої Єдиним абонентським відділом Жовтневого району Комунального підприємства «Міські комунальні платежі» від 10 червня 2013 року № 13005, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 2004 року, спільного господарства з родиною позивача не веде, не несе жодних зобов’язань щодо оплати за житло та комунальні послуги, не приймає участі в поточному ремонті жилого приміщення. Також судом встановлено, що виїхавши постійно жити в інше місце, відповідач не скасувала реєстрацію свого місця мешкання за попередньою адресою, чим створює позивачу перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні його власним майном. Так, позивач змушений сплачувати комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих в означеній квартирі, що зумовлює для нього додаткові витрати. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що до членів сім’ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім’ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім’ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім’ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім’ї не звільняє їх від виконання обов’язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, позивач, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім’ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім’ї без поважних причин понад один рік. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач в розумінні ст. 64 ч. 2 ЖК України не є членом сім'ї позивача, а отже на неї розповсюджується положення ст.ст. 71, 72 ЖК України щодо підстав визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає більше шести місяців, а визначені ст. 71 ч. 3 ЖК України підстави для збереження за відповідачем зазначеного жилого приміщення понад вказаний строк відсутні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Жовтневий районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 114,70 гривень, в рахунок відшкодування оплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved