Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та відшкодування вартості виконаних будівельних робіт, уточнивши та доповнивши вимоги, щодо поновлення процесуальних строків на звернення до суду та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.1999 року недійсним, посилаючись на ті обставини, що спільним сумісним життям з відповідачкою вони прожили з серпня 1987 року по липень 2010 року. За період спільного проживання відповідачка отримала в дар недобудований житловий будинок по вул. Ватутіна № 102 с. Мліїв Городищенського району, а також з метою будівництва господарських будівель, 24.07.1992 року ними, за договором купівлі - продажу придбано будинок під знос по вул. Ватутіна № 104 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області. За період спільного життя, вони добудували житловий будинок, а також здійснили будівництво господарських будівель на суміжній земельній ділянці за № 104 вул. Ватутіна с. Мліїв Городищенського району Черкаської області. Після розірвання шлюбу відповідачка вимагає виселення позивача із даного будинковолодіння, посилаючись на те, що все вказане нерухоме майно є її особистою приватною власністю, тому з метою захисту своїх невизнаних прав позивач звернувся до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та відшкодування вартості виконаних будівельних робіт,підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, а також уточнили та просять поновити строк позовної давності, посилаючись на поважність причини його пропуску, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.02.1999 року. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та заперечують щодо їх задоволення, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яким охоплене все майно, тобто є її особистою приватною власністю. Своїх грошових коштів та особистої праці у поліпшення її нерухомо майна позивач не вкладав, до того ж пропустив процесуальні строки на звернення до суду. Представник Городищенської державної нотаріальної контори, державний нотаріус в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним не визнала, посилаючись на те, що дане свідоцтво видане у відповідності до чинного законодавства, а щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] вартості виконаних будівельних робіт послалась на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників та свідків судового розгляду, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 1987 року до липня 2010 року. Під час шлюбу, за усної згоди [PERSON], починаючи з 1992 року, подружжям Мороз, було добудовано належний їй недобудований житловий будинок по вул. Ватутіна № 102 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області, який вона подарувала своїй онуці – [PERSON] З метою будівництва господарських будівель, 24.07.1992 року, на суміжній земельній ділянці, подружжя Мороз придбало будинок під знос ( вул. Ватутіна № 104 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області). Зазначені обставини сторонами не заперечуються. Після розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач довідався, що [PERSON] не подарувала вказаний житловий будинок, а склала заповіт на випадок своєї смерті на користь його бувшої дружини [PERSON] Крім того, рішенням виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району № 48 від 24.12.1992 року здійснено закриття погосподарського номеру двору по вул. Ватутіна № 104 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області та з»єднань даного господарства з господарством [PERSON] в один двір. В ході судового розгляду даного спору, відповідачка на заперечення позовних вимог, надала суду свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.02.1999 року, яким охоплене і житловий будинок по вул. Ватутіна № 102 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області і суміжна ділянка по вул. Ватутіна № 104 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області. Тобто до дня смерті [PERSON] залишалася одноосібним власником спірної нерухомості. За змістом цивільного законодавства України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно чинного законодавства до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Суд приходить до висновку, що правовий режим спірного майна сторін має визначатись за нормами КпШС України та СК України, оскільки СК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а джерело та час придбання спільно нажитого подружжям Мороз майна має враховуватись при вирішенні спору про поділ майна подружжя. У зв'язку з викладеним, порядок набуття спільного майна та його правовий режим по даному спору має визначатися нормами КпШС України, а поділ майна подружжя за правилами, які передбачені СК України. Відповідно до ст.ст.69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж вимоги містяться у ст.368 ЦК України. Згідно ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічні норми передбачені ч.1 ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, якщо майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.ст. 28, 29 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. При вирішенні справи судом встановлено, що в період спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 1999 рік сторін, позивач прийняв активну участь в будівництві житлового будинку, а саме: побудовані цегляні стовпчики, здійснене дощате покриття, поліпшено фарбування, вставлені віконні та дверні блоки, проведено трубопровід на опалення. Такі будівельні роботи згідно додаткової судової будівельно технічної експертизи оцінені у 38 985 грн. Також за його участі побудовано веранду (вартість будівельних робіт 29.970 грн), ганок(вартість будівельних робіт 668 грн), проведена реконструкція криниці(вартість будівельних робіт 6.673 грн), реконструкція погріба(вартість будівельних робіт 1.283 грн), побудована металева огорожа(вартість будівельних робіт 5.330 грн) та вимощення (вартість будівельних робіт 1.441 грн). З 19.02.1999 року до розірвання шлюбу, тобто по 02.12.2010 року, подружжям Мороз побудовано вбиральню(вартість будівельних робіт 2.093 грн) та вимощення(вартість будівельних робіт 2.327 грн). Житловий будинок по вул. Ватутіна № 102 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області, успадкований відповідачкою, за час їхнього шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя Мороз. Сторони не заперечують того факту, що позивач працював, отже саме ці кошти становили їх сімейний бюджет. Інше майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя у відповідності до статті 177 ЦК України можуть бути речі, у тому числі гроші. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, позовні вимоги позивача про відшкодування вартості виконаних будівельних робіт, проведених з 01.05.1992 року по 19.02.1999 року та з 19.02.1999 року по 02.12.2010 року в домоволодінні розташованому по вул. Ватутіна № 102 с. Мліїв Городищенського району Черкаської області, підлягає задоволенню, оскільки зазначене поліпшення частки будинку відповідача було здійснено за спільні сумісні кошти подружжя сторін. Згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 р. та ст. 257 ЦК України 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене, встановлюється в 3 роки. Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 р. та ч.1 ст. 261 ЦК України 2003 року, встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або повинна була довідатись про порушене право. Суд, розглянувши цивільно – правовий спір по суті, дослідивши всі обставини справи, приходить до висновку, що оскільки позивач про існування свідоцтва про право на спадщину за заповітом дізнався лише під час судового розгляду даної цивільної справи, вважає такі причини пропуску установленого законом строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав поважними і приходить до висновку про поновлення процесуальних строків. Згідно ст. 10 ЦПК Ураїни цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов”язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються стороною та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, котрій воно було надано, не має права на спадкування, а також з інших підстав, зазначених законом. Пунктом 27 постанови пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною та інше. Отже, судом не встановлено, що відповідач (особа котрій свідоцтво надане) не має права на спадкування. Крім того, не встановлено і інших підстав, визначених законом, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.1999 року недійсним не підлягають до задоволення. Також не можливо визнати спільною сумісною власністю подружжя побудоване сторонами нерухоме майно (сарай (навіс) позначений в технічній документації - літ. «Б», «б», «б1», «В».) на закритому погосподарському № 104 по вул. Ватутіна с. Мліїв Городищенського району Черкаської області, оскільки дане майно відповідачка набула у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.02.1999 року. Відповідно до приписів ст.24 КпШС зазначене майно, одержане [PERSON] під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є роздільним майном остатньої. Отже позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними і не можуть бути задоволені судом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved