Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-13 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду мотивуючи його тим, згідно виданого їй ордера на жилу площу та договору найму житлових приміщень гуртожитку володіє правом на зайняття з сім'єю з 5 (п'яти) чоловік житлової площі гуртожитку [ADDRESS] в якому проживає з 2005 року. Позивач зазначає, що разом з нею та малолітніми дітьми перебуває на реєстраційному обліку відповідач [PERSON] з яким 07 червня 2012 року розірвано шлюб в судовому порядку Горохівським районним судом. На даний час вона проживає зі своїм співмешканцем та дітьми. Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає більше одного року. Аліментів на утримання дітей він їй не сплачує. На її неодноразові прохання про виписку з місця реєстрації відповідач не реагує, її прохання ігнорує. В утриманні приміщення гуртожитку його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги повністю підтримала, суду пояснила вищенаведене, просить позов задовольнити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням гуртожитком за адресою [ADDRESS]. Зобов'язати Горохівський РС УДМС України у Волинській області зняти відповідача [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Представник відповідача [PERSON], позову не визнав, подав до суду заперечення, де зазначив, що його довіритель, колишня дружина, їх малолітні діти на законних підставах більше 13-ти років зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] відповідно до ордера на жилу площу в гуртожитку [ADDRESS] виданого рішенням адміністрації профспілкового комітету Горохівського коледжу ЛНАУ від 17 січня 2013 року. Вважає, що короткотривала відсутність у даній квартирі не є підставою стверджувати про втрату його права на проживання та користування вказаним житлом. Позивач в позовній заяві до суду не навів переконливих аргументів та не надав жодних доказів суду щодо втрати ним права на користування житловим приміщенням. У відповідності до ст.. 71 ЖК України лише відсутність наймача протягом 6-ти місяців та більше дає підстави припускати втрату його права на користування житлом, без поважних причин та дає підстави власнику звернутись до суду про втрату права на користування житловим приміщенням та підстав згідно ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року. Відповідно до ст.. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав установлених законом, та проводиться добровільно або в судовому порядку. Твердження позивача щодо відсутності відповідача і проживання за вищевказаною адресою є безпідставними та надуманими, не підтверджені жодним доказом та аргументами, щодо його тривалого проживання та відсутності в квартирі. Відповідач дійсно періодично виїжджав за кордон на роботу. Він змушений був їздити на роботу до сусідньої Росії оскільки в Горохові та Горохівському районі не може знайти роботу для забезпечення та фінансового утримання своєї сімї та оплати комунальних послуг. Для підтвердження своєї роботи в Росії по строковому договору може надати суду документи які можуть ствердити зазначений ним факт. Факт його проживання за заначеною адресою в гуртожитку можуть ствердити свідки [PERSON], [PERSON]. Відповідач вважає, що вданому позові слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю. По мірі можливості забезпечує свою сімю та дітей а також періодично сплачує кошти за комунальні послуги. Представник відповідача [PERSON], повністю підтримав вищенаведене своїм довірителем та просить відмовити у задоволені даного позову. Свідки [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні ствердили той факт, що відповідач [PERSON] періодично проживає з інтервалом у два-три місяці за вищевказаною адресою в гуртожитку, спілкується з дітьми, фінансово їх підтримує і сплачує комунальні послуги. Суд заслухавши сторін по справі, представника відповідача, свідків, перевіривши достовірність матеріалів справи, проаналізувавши докази по ній, вважає, що в позові [PERSON], слід відмовити з наступних підстав. Позивач звертаючись до суду з даним позовом заявляла про те, що відповідач за вказаною адресою не проживає тривалий час, тобто на протязі півтора року. У закордонному паспорті [PERSON] серії [NUMBER] виданого 20.01.2006 року, на сторінках 29-32 є відмітки про перетин ним державного кордону України при виїзді з України при в'їзд в неї. Позовна заява позивача датована 24 квітня 2013 року. Згідно ч.ч.1,2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6-ти місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6-ть місяців цей строк за заявою відсутньої особи може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору що виник - судом. Водночас ст.. 72 ЖК УРСР гласить, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином єдиною підставою для ухвалення судом рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є встановлений його факт відсутності без поважних причин понад 6-ть місяців. У відповідності до ч.3 ст. 254 ЦК України строк що визначений місяцями спливає у відповідне число останнього місяця строку. А відтак для того, щоб мати правові підстави для задоволення свого позову, позивачці потрібно довести належними та допустимими доказами факт відсутності відповідача в даному житловому приміщенні, починаючи з 23 жовтня 2012 року, тобто, шестимісячний строк який передував зверненню позивача до суду з таким позовом. Разом з тим, не дивлячись на те, що останні кілька років відповідач регулярно виїжджав з України на тимчасову роботу за кордоном, жодного разу строк його відсутності не перевищував шестимісячний. Більше того, кімната у гуртожитку [ADDRESS] є єдиним місцем проживання відповідача, причому як зареєстрованим, так і фактичним. Адже саме за цією адресою регулярно повертався відповідач після приїзду в Україну із закордонних заробітків. Окрім того, у цивільному процесі встановлений принцип змагальності сторін, передбачений ч. З ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З даною нормою кореспондується норма ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Що ж до засобів доказування, то тут слід зазначити наступне. Принцип допустимості доказів встановлений ст. 59 ЦПК України. Згідно вимог даної статті суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас у відповідності до ст. 57 ЦПК У країни, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, відповідно до абзацу другого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК ( 1618-15 ) про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК ( 1618-15 ) не можуть використовуватися як засіб доказування. Пленум Верховного Суду України, роз'яснюючи судам правила використання такого засобу доказування як пояснення сторін виходив з того, що в силу вимог ч. 5, 6 ст. 180 ЦПК України, якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги. Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. Адже притягнути до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань можна лише особу, яка попереджена була про неї в судовому засіданні під розписку. Відсутність такої розписки є стимулюючим фактором для сторони позивача для надання суду завідомо неправдивих відомостей щодо обставин, які мають істотне значення для даної справи. Таким чином пояснення позивача у даній справі, [PERSON], надані нею в судовому засіданні у даній справі, не можуть використовуватися судом як засіб доказування. Однак частиною другою ст. 136 ЩІК України передбачено, що заява про виклик свідка має бути подана до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Пояснень свідка [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки даний свідок перебуває у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою і зацікавлений в розгляді справи на користь позивача. Разом з тим, з боку відповідача процесуальний обов'язок доведення обставин необґрунтованості вимог позивача було доведено належними та допустимими доказами, зокрема: поясненнями в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON]; письмовим доказом - копією витягу із закордонного паспорту відповідача, з якого вбачається, що він був відсутній в Україні і у спірному житловому приміщенні, зокрема, менше шестимісячного строку, що передували даті пред'явлення позову у даній справі; письмовим доказом - копією строкового трудового договору, який доводить перебування на заробітках відповідача в сусідній державі та свідчить таким чином про поважність причини його відсутності; письмовим доказом - копією характеристики відповідача по місцю проживання, яка є виключно позитивною. . Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму узагальненні судової практики «Аналіз судової практики застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» дійшов наступних висновків «Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. У зв'язку з цим можна розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання. Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону № 2482-ХІІ прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового Фонду, то до мешканців таких гуртожитків v разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72ЖКУРСР. Суд вважає, що гуртожитки Горохівського коледжу Львівського національного аграрного університету належать до гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання, а відтак до його мешканців у разі їх тимчасової відсутності не поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР на підставі наступного. Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ передбачено що не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення v гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Хоча Горохівський коледж Львівського національного аграрного університету не є юридичною особою, однак, він є відокремленим підрозділом юридичної особи - Львівського національного аграрного університету, який, проте, вже має свій ідентифікаційний код 00493735. Згідно ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. За загальним правилом університети, є навчальними закладами, а заклад, у свою чергу, належить разом із установою до організацій, як зазначено у Державному класифікаторі «Класифікація організаційно-правових форм господарювання». Таким чином гуртожиток, що розташований на території відокремленого підрозділу юридичної особи, вважається розташованим на території юридичної особи - організації, а відтак є таким, що не підлягає приватизації. Окрім того, коли виконавчий комітет Горохівської міської ради Волинської області 29 квітня 2011 року приймав своє рішення «Про реєстрацію реєстру гуртожитків», яким на підставі розгляду клопотання Горохівського коледжу Львівського національного аграрного університету та Комунального підприємства Горохівський «Райсількомунгосп» і про реєстрацію реєстрів відомчих гуртожитків, вирішив зареєструвати реєстри гуртожитків Горохівського коледжу Львівського національного аграрного університету та КП Горохівський «Райсількомунгосп», то він при цьому керувався, окрім іншого, якраз статтею 127 Житлового кодексу України. Це ще раз підтверджує твердження про те, що гуртожитки Горохівського коледжу Львівського національного аграрного університету належать до гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання. Що, в свою чергу, не дає правових підстав поширювати вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР до його мешканців у разі їх тимчасової відсутності. А стаття 127 ЖК УРСР входить до глави 4 цього Кодексу, що має назву «Користування гуртожитками», якою, як вже зазначалося вище, не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. В той же час статтею 132 ЖК УРСР, яка теж входить до глави 4 цього Кодексу, передбачено лише виключні підстави для виселення з гуртожитків, але аж ніяк не підстави визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до її положень сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому там Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Таким чином суд вважає, що відповідачем та його представником не було порушено принципу змагальності сторін та процесуального обов'язку доказування та було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме недоведеності та безпідставності заявленого позову у даній справі. А тому враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку що у задоволені позовних вимог позивача слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed