Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-27 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Холдингова компанія «Мікрон» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська спеціалізована біржа нерухомості. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення в суд, сторона позивача посилалась на ті обставини, що 11 червня 1999 року між ВАТ «ОЗПВ «Мікрон» (в теперішній час - ТОВ «Холдингова компанія «Мікрон») - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір №99.06-923 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: [ADDRESS], площею 334,4кв.м., відповідно до умов якого позивач набув право власності на вказане майно. Проте, в теперішній час покупець не має можливості розпоряджуватись вказаним об'єктом, оскільки згаданий договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально та з огляду на факт виконання сторонами усіх істотних його умов, позивач просив суд визнати даний правочин дійсним. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника особи на адресу суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник відповідача ТОВ «Холдингова компанія «Мікрон» у відкрите судове засідання не з'явився, товариство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшла заява про визнання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник Одеської спеціалізованої біржі нерухомості у судове засідання не з'явився, біржа повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Як передбачає ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на той факт, що позивач від позову не відмовився, а відповідач вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає можливим прийняти визнання відповідачем даного позову та ухвалити рішення про його задоволення. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 11 червня 1999 року між ВАТ «ОЗПВ «Мікрон» (в теперішній час - ТОВ «Холдингова компанія «Мікрон») - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір №99.06-923 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: [ADDRESS], площею 334,4кв.м., (надалі за текстом - Договір), відповідно до умов якого позивач придбав наведене нерухоме майно і набув право приватної власності на вказане приміщення. Договір на момент укладання був зареєстрований на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості під реєстровим №99.06-923 від 11 червня 1999 року, а також право власності набувача за правочином було зареєстроване в Одеському міському БТІ, про що свідчить відмітка установи на примірникові документу, датована 15 червня 1999 року. Правовідносини між сторонами у відповідній частині виникли в момент укладення Договору - 11 червня 1999 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, вимоги позивача підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях. Як сукупно регламентували ст.ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Водночас, біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як регламентувала ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР від 18 липня 1963 року вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень не встановлював. Зі згаданого Договору випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі безпосередньо продавець отримав від покупця до підписання договору, про що свідчить підпис представника продавця (п.6 Договору). В силу ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію виниклих правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавця відносно підстав для відчуження зазначеного майна. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем вказаної нерухомості, у зв'язку з чим права позивача підлягають захисту. З огляду на викладене, суд визнає Договір дійсним, оскільки вимоги діючого на той час цивільного законодавства були виконані в повному обсязі, враховуючи зокрема фактичне виконання умов договору сторонами та подальшу державну реєстрацію відповідних майнових прав.

Outcome: approved