Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-03 00:00:00

У липні 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення. У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 24 травня 2013 року він придбав квартиру [ADDRESS]. Потрапивши до квартири, позивач дізнався, що в ній проживає відповідач. [PERSON], звернувся до [PERSON] з вимогою звільнити квартиру, яка належить позивачу на праві приватної власності. Але відповідач в категоричній формі відмовився та продовжував самовільно користуватися квартирою, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду. У судове засідання позивач не з'явився про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 24 травня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 8), яка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 30 грудня 2010 року за реєстровим № 4726, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 березня 2011 року за реєстровим №24320966. Договір купівлі - продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] 24 травня 2013 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). На придбання даної квартири між позивачем та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №DNH2LON03357/DI від 28 травня 2013 року (а.с. 10-12). Потрапивши до квартири, позивач дізнався, що в ній проживає [PERSON]. Пояснивши, що позивач є власником квартири, останній звернувся до [PERSON] з вимогою звільнити помешкання. Але відповідач в категоричній формі відмовився, чим створив перешкоди позивачу в користуванні належним йому на праві приватної власності майном. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. І ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. З ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивач на день розгляду справи є власником квартири [ADDRESS], однак житловою площею квартир не користується, оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити займану ним квартиру, а також те, що його перебування у квартирі чинить для позивача перешкоди у користуванні житловою площею квартири, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], що належить позивачу на праві приватної власності. Приймаючи до уваги результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved