Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-02 00:00:00

У листопаді 2011 р. первісно [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] недійсним. Зазначала, що у спірну однокімнатну квартиру, що належала їй на праві приватної власності, спочатку відповідач вселився в якості квартиранта, обіцяв надавати допомогу, сплачувати комунальні послуги, забезпечувати продуктами харчування зі свого господарства у селі, і проживав тривалий час. З 2008 р. став її умовляти переїхати на літній період до нього у село, щоб покращити свій стан здоров»я, і переконав, щоб за період відсутності не втратила київської квартири та надала йому можливість безперешкодно проживати у помешканні, підписати у нотконторі якісь документи. Потім відвіз у село до своїх родичів, але залишив надовго, проживала там у нелюдських умовах, доки не знайшов її рідний син, який пошуками займався близько року. [PERSON] від сина дізналася, що свою квартиру подарувала відповідачу, яку він понад рік здає іншим людям. Цих обставин не пам»ятала, жодних документів не мала, напередодні від»їзду почувалась недобре, відчувала страхи та паніку, відповідач самостійно надавав їй допомогу молитвами, святою водою, вгамовував внутрішні тривоги, заспокоював, що все буде добре. Вона - хвора людина. Близько 20 років перебувала на диспансерному обліку в Подільському ПНД, періодично проходила курси амбулаторного лікування, та лікувалась стаціонарно. Ніколи не планувала відповідачу дарувати квартиру, іншого житла не мала, якщо дійсно уклала договір дарування, то у такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідач свідомо скористався її безпорадним станом, і майстерно спрямував на підпис, який зробила в нотаріальних документах. Тому вважала, що цей правочин на підставі ст. 225 ЦК України має бути визнаний недійсним. Позивачка просила позов задовольнити. [INFO] р. позивачка, [PERSON], померла, у порядку ст. 37 ЦПК України у справу вступив правонаступник, її син, [PERSON], як єдиний спадкоємець за законом, і у позовній заяві зазначив, що мати була похилого віку, хворою людиною, перебувала на обліку в ПНД №3 Подільського району з приводу стійкої психічної хвороби, потребувала постійного догляду. Він проживав окремо, не міг забезпечити такий догляд у повному обсязі, тому погодився, щоб у помешканні проживали квартиранти, які часто мінялися. З 2005 р. став відповідач наймати квартиру, спочатку мати була ним дуже задоволена, вважала порядною, віруючою, чесною людиною, спростовувала всі сумніви з приводу його дійсних намірів. У 2007 р. мати у черговий раз лікувалась стаціонарно у Київській міській психіатричній лікарні №1, під час відвідувань дізнався, що відповідач під час її лікування продовжує проживати у помешканні, висловив побоювання, що обманним шляхом заволодіє квартирою. Мати заспокоїла, стверджувала, що заповість йому квартиру, і в присутності дружини та подружжя [PERSON] написала від руки заповіт. Потім раптово стала уникати зустрічей з ним і його родиною, не бажала спілкуватися ні особисто, ні по телефону, кидала слухавку, коли приїжджав - не відкривала двері, розмовляла через вікно, від її подруги - сусідки, [PERSON], дізнався, що перестала виходити на вулицю, спілкуватись з сусідами, у квітні 2011 р., зателефонувавши у черговий раз, дізнався від незнайомих людей, які назвались квартирантами, що вона мешкає десь у селі, а їм здав квартиру відповідач. Розшукав матір із великими труднощами через міліцію в [ADDRESS], де мешкала у родині відповідача в жахливих умовах, у нетопленій «літній кухні», була обмежена в їжі, без лікарської допомоги, і забрав до Києва. Тоді ж з»ясувалося, що квартиру мати невідомо як подарувала відповідачу, який не впустив її назад, тому довелося вселити у помешкання своєї дружини, [PERSON], де проживало п»ятеро осіб, включаючи 6-місячне немовля. Після огляду в поліклініці №4 Подільського району м. Києва мати була направлена з діагнозом - «рак молочної залози 4-го ступеня» на обстеження в Київській міський онкологічний центр, де госпіталізована, та [INFO] р. померла. Вважає, що відповідач свідомо скористався безпорадним станом психічно хворої матері, і майстерно спрямував її на підпис у нотаріальних документах. Позивач просив на підставі ст. 225 ЦК України позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат, [PERSON], позовні вимоги підтримали із наведених підстав, просять задовольнити. Відповідач, [PERSON], позов не визнав, у судовому засіданні 12.06.2013 р. пояснив, що був знайомий з чоловіком [PERSON] з кінця 90 років, після смерті якого брав участь в похованні. Вдова просила, щоб її не забував, говорила, що з рідним сином контактів не має, помочі від нього не отримує, наймала квартирантів, тому інколи навідував, телефонував, підтримував морально, приблизно у 2006 р. вселився в якості квартиранта. Влітку 2007 р. квартиру [PERSON] після ремонту залили водою сусіди поверхом вище, що негативно вплинуло на її стан здоров»я, пережила нервовий стрес, який межував з депресією, з»явились проблеми з ногою, на яку ледве могла стати, перестала виходити на подвір»я. У тяжкий для себе період звернулась до нього з проханням надавати допомогу, натомість обіцяла переоформити документи на квартиру, не відразу погодився, переконував, що вона має рідного сина, онуку, але про них чути не хотіла. Врешті став допомагати, забезпечував продуктами харчування, готував їжу, наймав кухарок, прав білизну, у квартирі підтримував порядок, робив поточний ремонт, оплачував комунальні послуги тощо, проживав з нею близько 4,5 років. На початку 2008 р. [PERSON] виявила у себе на грудях пухлини, була вдома оглянута дільничним терапевтом, який рекомендував звернутися в онкологічний центр, але вона категорично відмовилась, боялась, що зі своїм серцем не витримає операції, і помре. Влітку 2008 р. [PERSON] запропонувала подарувати йому квартиру, пояснюючи, що хворіє на невиліковну хворобу, і в будь-який момент може статися непоправне. Попередньо проконсультувався в нотаріуса Четвертої державної нотконтори, зібрав всі необхідні довідки з ЖЕК, БТІ, і 17.09.2008 р. разом з нею оформили договір дарування. На момент укладення договору дарування мати позивача почувалась нормально, сама наполягала на укладенні, перед підписанням якого нотаріус установила особи, перевірила дієздатність, ознайомила з вимогами цивільного законодавства. Вона не була психічно - хворою людиною, лише переживала депресивний стан, внаслідок якого навіть намагалася отруїтись ліками, тричі її поміщав у психо - неврологічну лікарню та забирав звідти, що не свідчить про недієздатність, і неможливість усвідомлювати, що робить. До кінця 2009 р. стан здоров»я [PERSON] погіршився, тяжко пересувалася, не могла дійти до ванної кімнати, говорила, що не може встати з ліжка, велику схвильованість у неї викликали часті анонімні дзвінки, вважала, що дзвонить син, одного разу сказала, що почула його голос з образливими висловлюваннями. Він був дуже стурбований її станом здоров»я, боявся, якщо зляже, то не зможе самостійно обійти, забезпечити догляд без сторонньої допомоги, оскільки на той час поміняв роботу таксиста, щоб покращити матеріальний стан, влаштувався на дві інші роботи, тому запропонував переїхати до нього у село, де жінки могли надати таку допомогу . На початку 2010 р. за згодою [PERSON] перевіз її в [ADDRESS], у власний будинок, де проживала з 16.04.2010 р. до 18.11.2011 р. в окремій кімнаті, догляд забезпечувала його дружина, допомагала теща, тричі на день кормили, викликали місцевого лікаря, який надавав медичну допомогу, знеболюючі таблетки, від онкологічного захворювання лікуватись категорично відмовлялась. У 2011 р. оперуповноважений Подільського РУГУ по телефону повідомив, що від [PERSON] надійшла заява про пропажу матері. Позивач знав, де знаходиться мати, телефонував йому по мобільному телефону, щоб з нею поспілкуватись. Вона відмовлялася з сином розмовляти, не хотіла бачити, заперечувала, щоб приїжджав, оскільки не цікався нею шість років, а почав активно діяти після того, коли дізнався про договір дарування. У листопаді приїхав і забрав матір до себе в Київ, помістив у онкологічний центр, де вона швидко померла. Представник відповідач на підставі довіреності, [PERSON], позовні вимоги не визнала, у задоволенні просить відмовити. Опитана свідок, [PERSON], показала, що являється дружиною сина [PERSON], підтримували з нею родинні стосунки. Його мати давно страждала на психічну хворобу, навіть схилялась до самогубства, що ускладнилось смертю її чоловіка, Неодноразово лікувалась стаціонарно та амбулаторно. Без пояснень могла припинити їхнє спілкування, замикалась в собі, хоча дуже любила онуку, і завжди обіцяла все, що має, залишити їй. З ними жити відмовлялась. Часто її відвідували, допомагали продуктами. [PERSON] вселився спочатку квартирантом, згодом став дуже негативно впливати на неї, перестала їх впускати в квартиру, інколи через вікно могла взяти харчі. Потім відвіз у село, не повідомив чоловіка, утримував у жахливих умовах у «літній кухні», яка не отоплювалась. Як потім скаржилась, не кормили, виганяли на вулицю, не лікували, застали її дуже брудною, в занедбаному стані, та забрали до Києва. Свідок, [PERSON], показала, що тривалий час проживала з [PERSON] по- сусідству, дружили сім»ями. Вона давно стала проявляти ознаки психічного захворювання, страждала депресією, суїцидальними нахилами, говорила, що болить душа, та внутрішній голос схиляє до самогубства, її стан ускладнився смертю чоловіка. Проте, раніше дбала про себе, мала коштовні речі, які хотіли подарувати онуці. [PERSON] вселився квартирантом, обіцяв допомагати, навіть хвалила його, але згодом став негативно впливати на її поведінку, не впускала родину сина, зачиняв у квартирі, забороняв виходити на подвір»я, спілкуватися з сусідами, бачилась з нею лише через вікно, часто була знесиленою та голодною, вікном передавала харчі. Свідок, [PERSON], показав, що з [PERSON] знайомий дуже давно, часто бував у гостях, знав, що вона хворіла на психічну хворобу, лікувалася в психоневрологічній лікарні, була на обліку ПНД. Після смерті чоловіка її психічне здоров»я ускладнилося. Коли хворіла, родина сина її навідувала, син разом з ним і особисто регулярно відвозив продути. Потім почув від нього, що мати перестала з ним спілкуватися, спочатку пояснювали її складним характером. Через деякий час вона зникла, син знайшов її в далекому селі, де жила у дуже поганих умовах, привіз до Києва зовсім хворою, не схожою на себе, в одній сорочці. Разом з сином купляли одяг, щоб одягнути. Суд, заслухавши пояснення сторін і їхніх представників, опитавши свідків, [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У відповідності зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частини перша - третя, п'ята ст. 203 цього Кодексу передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд установив, що позивач, [PERSON] є рідним сином [PERSON], померлої [INFO] р. в віці 70 років, і першої черги спадкоємцем за законом, що підтверджується копіями спадкової справи, свідоцтв про народження, укладення шлюбу та смерть (а. с. 21, 128-131). 13.09.2008 р. за життя мати позивача подарувала відповідачу, [PERSON], за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Четвертої київської нотаріальної контори, зареєстрованим у реєстрі за № 1-2044, власну однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,30 кв. м, жилою площею 22,50 кв. м. Як убачається зі змісту договору, останній був підписаний сторонами, у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено (стандартна форма), проте дарувальник копії договору не отримувала, особисто не ознайомилась, текст договору їй не був прочитаний вголос ( а. с. 107). Мати позивача, [PERSON], в листопаді 2011 р. первісно заявивши вимоги про визнання договору дарування недійсним, вказувала на те, що насправді не мала власного волевиявлення складати даний договір, оскільки по-перше, відповідач є їй чужою людиною, подарована квартира - єдине житло, якого позбавлятись не бажала, по-друге, тривалий час хворіла, майже 20 років перебувала на диспансерному обліку в Подільському ПНД №3 з приводу психічного захворювання, на час укладення договору почувалась недобре, відчувала страхи та паніку, перебувала у такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, відповідач скористався її безпорадним станом, і спрямував на підпис у нотаріальних документах під приводом того, щоб у період своєї відсутності в Києві не втратила квартири, і дала йому можливість проживати у ній. Позивач, [PERSON], вступивши у справу правонаступником, вказував на те, що мати дуже хворіла, перебувала на обліку в ПНД №3 з приводу стійкої психічної хвороби, була діагнозтована на - «рак молочної залози 4-го ступеня», внаслідок чого на час складання спірного договору дарування не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки не мала власного волевиявлення укладати такий договір, спочатку відповідач вселився в якості квартиранта, оплачував проживання, потім увійшов у довіру, скористався безпорадним станом, і спрямував на підпис у нотаріальних документах, як з»ясувалось в листопаді 2011 р. - договору дарування. Відповідач, [PERSON], заперечуючи проти позову, вказував, що мати позивача не була психічно - хворою людиною, лише переживала депресивний стан, внаслідок якого намагалась отруїтись ліками, тричі поміщав її у психо - неврологічну лікарню, що не свідчить про недієздатність, та неможливість усвідомлювати, що робить. На початку 2008 р. [PERSON] виявила у себе на грудях пухлини, була оглянута дільничним терапевтом, від обстеження та лікування в онкологічному центрі категорично відмовилась, боялась, що зі своїм серцем не витримає операції, і помре. Влітку 2008 р. особисто запропонувала подарувати йому квартиру, пояснювала тим, що хворіє на невиліковну хворобу, і в будь-який момент може статися непоправне. Проте, зазначав, що на момент укладення договору дарування почувалась нормально перед підписанням якого нотаріус установила особи, перевірила дієздатність, ознайомила з вимогами цивільного законодавства. Тривалий час її доглядав, забезпечував всім необхідним, коли переїхала до нього в село, доглядала його дружина та її мати. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 225 ЦК встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Тобто, дія зазначеної статті поширюється на правочини, вчинені дієздатною особою, але за обставин, які свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення. Ураховуючи, що ст. 203 ЦК однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, законодавець визначає у ч. 1 ст. 225 ЦК умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину. Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 225 ЦК причини стану особи, за якого вона не усвідомлювала значення своїх дій чи (або) не могла керувати ними, можуть бути різними: сильне нервове хвилювання, психічний розлад, травма, больовий шок, сильне алкогольне чи наркотичне сп'яніння тощо. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у ухвалі від 16.05.2011, № 6-9616св11 зазначив, що «підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними …», «лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним. Мається на увазі про тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків. Відповідно правове значення для визнання угоди недійсною має бути неспроможність через нервове потрясіння, фізичну травму, глибоке алкогольне або наркотичне сп'яніння, тощо, дієздатного громадянина розуміти значення своїх дій або керувати ними саме в момент укладення угоди. Чинне законодавство передбачає, що суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною…». Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 15.05.2012, № 648/0/4-12 "Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій» наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимість доказів полягає в тому, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами. Так, наприклад, у справах про визнання громадянина недієздатним єдиним допустимим доказом може бути лише висновок судово-психіатричної експертизи (позитивна допустимість). Проте, Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 роз»яснив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Тобто, наявність (відсутність) такого стану може бути доведена і іншими допустимими доказами. Відповідно до акту № 278 від 05.04.2013 р. посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної комісією у складі трьох кваліфікованих експертів, з досвідом експертної роботи від 15 до 23 років Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, [PERSON], на момент складання договору дарування квартири від 13.09.2008 р. страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу. Поточний епізод помірної важкості ( F33.1), наявний у неї на момент укладення договору психічний розлад істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 94-97). Тобто, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи сам по собі не є передбаченою ч. 1 ст.225 ЦК України підставою до визнання спірного договору дарування недійсним. Проте, експертами не надано відповіді на питання, якими загальними захворюваннями хворіла [PERSON], та який вплив цих захворювань на психічний стан здоров»я, посилаючись, що це не є компетенцією судово-психіатричної експертизи. Суд, ураховуючи, що у розумінні ч. 1 ст. 225 ЦК України причини стану особи, за якого вона не усвідомлювала значення своїх дій ( або не могла керувати ними), можуть бути різними: поряд з психічним розладом, також сильне нервове хвилювання, травма, больовий шок тощо, належно оцінює акт № 278 від 05.04.2013 р. посмертної судово-психіатричної експертизи як допустимий доказ, і приймає до уваги як висновок у межах компетенції психіатричної експертизи, проте вважає необхідним перевірити доводи позивача, що його мати не усвідомлювала значення своїх дій ( або не могла керувати ними), крім психічного розладу, через онкологічне захворювання. (а. с. 94-97). Показанням свідків, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про те, що [PERSON], досить тривалий час страждала на психічне захворювання, виявляла неадекватність поведінки, раптову замкнутість, відсторонювалась від рідних і знайомих, знаходилась в стані депресії, суд надає належну оцінку в сукупності з іншими доказами, ураховуючи, що вони мають лише побічне значення, та й те, що ці покази не встановлюють того, чи була вона здатною в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Не вбачаючи можливим провести посмертну комплексну судово-медичну, психологічну експертизу [PERSON], суд, дослідивши первинну медичну документацію, в якій зафіксовані фактичні обставини справи, пов»язані із загальним і психічним станом здоров»я, характером загальних захворювань та психічних розладів, якими вона хворіла, дійшов висновку про підтвердженність глибини її психологічних страждань та вплив на них зовнішніх психотравмуючих факторів, у тому числі через онкологічне захворювання, та обумовленість подальшого суїцидального прояву. Так, відповідно до медичної документації ЛШМД м. Києва, ПНД № 3, КМПЛ №1, мати позивача, [PERSON], з кінця 90 років на тлі психотравмуючих переживань (зовнішніх - смерть матері, звільнення з роботи тощо) стала виявляти ознаки психічного розладу здоров»я, з»явилась слабодухість, нестійкість настрою та безсоння, напливи тривоги, пригнічений настрій, з приводу чого постійно отримувала амбулаторну медичну допомогу психіатра, у зв»язку з періодичною появою суїцидальних висловлювань та неодноразових спроб самогубства, відмов від прийому їжі, декілька разів стаціонарно лікувалася в міській психіатричній лікарні, наявні у неї психічні порушення діагностично тлумачились, як прояви «вираженого антено-невротичного синдрому…», «короткотривалої депресивної реакції…», «реактивної депресії в інволюційному періоді в акцентуйованої особистості», «інволюційного психозу, тривожно-депресивний синдром…» та «рекурентного депресивного розладу …». З 1998 р. [PERSON], [INFO], з приводу хронічної душевної хвороби перебувала на обліку в ПНД №3 ( а. с. 12). У період з 07.09.2007 р. по 03.10.2007 р. [PERSON], у зв»язку з погіршенням самопочуття через психотравму - сусіди залили квартиру водою», стаціонарно лікувалася в КМПЛ № 1, з наступною симптоматикою: була депримованою, пригніченою, виявляла в»язкість та обставинність мислення, поведінкову мало активність, іпохондричну фіксованість на самопочутті, виписана в задовільному стані з діагнозом - «Рекурентний депресивний розлад. Перетікаючий епізод помірної тяжкості. Депресивний синдром. Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба, ІІ стадія», що підтверджується медичною картою №6646-2007 з КМПЛ №1 та довідкою від 27.11.2007 р. ( а.с. 26) Наведене дає підстави до висновку, що [PERSON] в силу душевної хвороби була дуже підданою зовнішнім психотравмуючим факторам, і навіть побутові негаразди призводили до тяжких ускладнень її психічного стану здоров»я, депресивних розладів, дуже негативно впливали на загальний психологічний стан, що обумовлювало й суїцидальні прояви. Так, у період з червня по вересень 2008 р., що відноситься до підготовки і укладення спірного договору дарування квартири, 26.06.2008 р. [PERSON] було діагностовано онкологічну патологію правої молочної залози, внаслідок чого вона пережила велике нервове хвилювання (потрясіння), 08.08.2008 р. відмовилась від онкологічного обстеження, що не заперечує й відповідач, який поясняв, що вона вважала себе невиліковно хворою, говорила, що у будь - який момент може статися непоправне, категорично відмовилась від обстеження та лікування в онкологічному центрі, боялась, що з своїм серцем не витримає операції та помре, і саме в цей період за медичною документацією спостерігається ускладнення її психічного стану здоров»я ( а. с. 27). У період з 13.07.2008 р. по 05.08.2008 р. [PERSON], у зв»язку з посиленням депресивної симптоматики стаціонарно лікувалася в КМПЛ №1, де амнестично було встановлено, що вона мала намір «заповісти квартиру знайомому…», у неї відмічалося понижене тло настрою, напливи тривоги, поганий сон, ослаблення інтелекту та пам»яті «відповідно віку», після проведеної терапії виписана в задовільному стані з діагнозом: «Рекурентний депресивний розлад, перетікаючий епізод помірної тяжкості без соматичних симптомів, тривожно-депресивний синдром, що підтверджується медичною картою №5240-2008 з КМПЛ №1. 22.08.2008 р. знову [PERSON] звернулась за амбулаторною медичною допомогою до психіатра ПНД №3, була - « … ослаблена, бліда, знижене тло настрою. Розмовляла з труднощами тихим голосом, у розмові - слабодуха, малоактивна, знижена пам»ять, забудькувата, незібрана…», встановлений той же діагноз, що підтверджується медичною картою амбулаторного хворого з ПНД. 05.09.2008 р. [PERSON] була оглянута психіатром ПНД № 3 - як зазначено у картці, «… стан задовільний. Знижено тло настрою. Втомлювана, суїцидальних думок не виказувала, діагностовано той же діагноз, від стаціонарного лікування відмовилась, було призначено амбулаторну медикаментозну терапію та явку 05.01.2009 р., що підтверджується медичною картою амбулаторного хворого з ПНД. Проте, у той же день, 05.09.2008 р. [PERSON], у зв»язку з «погіршенням самопочуття», як зазначено, «протягом трьох останніх тижнів» була поміщена на стаціонарне лікувалася в КМПЛ №1, була тривожна, іпохондрична, депримована; спілкувалася тихим голосом, стогнала, скаржилася на відчуття «важкості в грудях …», «за грудиною давить цеглина…, важко дихати…», 08.09.2008 р. була виписана на її прохання з відділення з діагнозом: «Рекурентний депресивний розлад. Поточний епізод помірної важкості. Тривожно-депресивний синдром. ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз НКо…», з рекомендаціями продовжити амбулаторну медикаментозну терапію в психіатра ПНД, що мотивувала необхідністю «бути присутньою при вирішенні юридичних питань (оформлення спадкування та опікунства)», що підтверджується медичною картою № 6593-2008 з КМПЛ №1. 15.09.2008 р. ввечері, тобто, через день після укладення спірного договору дарування, [PERSON] «по швидкій допомозі …, невідкладно» була доставлена до приймального відділення КМПЛ №1, де анамнестично встановлено, що її стан погіршився і знову ж таки зазначено, що «приблизно три тижні назад, коли з»явилася тривога, неспокій», об»єктивно була в свідомості, з симптоматикою тривожності, висловлювала маячні ідеї відношення та впливу, відмічався страх смерті, при госпіталізації виглядала зовні неохайною, до спілкування з лікарем була байдужою, в обстановці орієнтованою, на обличчі відмічався застиглий вираз страждання, на запитання відповідала після пауз, виявляла виражену фіксованість на самопочутті, знижене тло настрою, ослаблення пам»яті, загальмованість по темпу та в»язкість мислення, що підтверджується медичною картою №6817-2008 з КМПЛ №1. Суд звертає увагу й на ту обставину, що лікарями у розмові з [PERSON] відмічався її намір «заповісти квартиру знайомому…», необхідність «бути присутньою при вирішенні юридичних питань (оформлення спадкування та опікунства)», чим пояснювала прохання про виписку з відділення КМПЛ №1 08.09.2008 р., проте жодного разу не висловлювалась з приводу договору дарування, який за датою укладений саме у той період, 13.09.2008 р.. Отже, погіршення стану психічного здоров»я [PERSON] на момент підготовки та укладення спірного договору дарування супроводжувалось тяжким психологічним станом, обумовленим пережитим сильним нервовим потрясінням (хвилюванням) після виявлення онкологічного захворювання, через страх смерті відмовлялась від лікування в онкологічному центрі, і внаслідок такого стану не усвідомлювала відмінності спірного договору дарування від заповіту чи встановлення опікунства тощо, втратила інтерес до своєї особистості та життя, що додатково підтверджується й тим, що надалі намагалась отруїтися. З таким же діагнозом та з симптоматикою: нестійкість настрою, переживання, напливи тривоги, поведінкові розлади антено - депресивного характеру, з 01.10.2008 р., 28.10.2008 р., 02.02.2009 р. [PERSON] зверталася за амбулаторною медичною допомогою до психіатра диспансеру, і 02.02.2009 р., тобто, у день звернення до психіатра, намагалась отруїтися, була поміщена на стаціонарне лікування в токсикологічне відділення КМКЛШМД з діагнозом: «Гостре отруєння медикаментами психотропної дії (бензодіазепіни) важкого ступеню. Суїцид…», 07.02.2009 р. в зв»язку з наявністю онкологічної патології правої молочної залози була спрямована на подальше лікування в міську онкологічну лікарню, як з»ясувалося, від якого відмовилася. Надалі, мали місце відвідування психіатра до 06.04.2010 р. зі скаргами на пригнічений настрій, тривогу, виявляла напруженість, тривожність, метушливість, депримованість, ослабленість «усіх видів пам»яті», встановлений діагноз: «Рекурентний депресивний розлад».. 21.11.2011 р. [PERSON], незадовго до смерті, була оглянута головним лікарем ПНД, і встановлено діагноз: «Рекурентний депресивний розлад на тлі церебрального атеросклерозу з психоорганічним синдромом, змінами особистості по органічному типу, Страждає хронічним депресивним розладом…», від запропонованого лікування відмовилась. Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зокрема: акт № 278 від 05.04.2013 р. посмертної судово-психіатричної експертизи про те, що [PERSON] на момент складання договору дарування квартири від 13.09.2008 р. страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу. Поточний епізод помірної важкості ( F33.1), який істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій ( у межах компетенції судово-психіатричної експертизи), а також МК з поліклініки за місцем проживання, з КМПНД №3, МКПС №№ 4839, 7724- 98, 7037-2000, 6646-2007, 5240, 6593, 6817-2008 з КМПЛ №1, витяг з МКПС №3032-2009 з КМКЛШМД, що були об»єктом експертного дослідження, проте встановлюють поряд з психічним станом, внутрішній, тяжкий психологічний стан, у якому перебувала через сильне нервове хвилювання (потрясіння) внаслідок захворювання на онкологічну хворобу, та показання свідків, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність того, що вона була абсолютно неспроможною в момент укладення спірного договору дарування квартири усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що не відповідало її вільному волевиявленню та внутрішній волі як учасника правочину, і є передбаченою ч. 1 ст. 225 ЦК підставою для визнання такого правочину недійсним. Суд не застосовує позовну давність, перебіг якої відповідно до ст. 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ураховуючи, що позивач дізнався про укладення договору дарування в листопаді 2011 р.. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ч. 1 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Натомість, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів у обґрунтування своїх заперечень проти позову, не довів обставин, на які посилався. Суд, установивши фактичні обставини справи, проаналізувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, дійшов висновку про достатність належних правових підстав для задоволення позову, оскільки зібрані докази у сукупності доводять абсолютну неспроможність матері позивача на момент укладення спірного договору дарування квартири усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними , що не дозволяло їй адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину, тобто не відображало справжньої волі щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 88 ЦПК суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 107 грн. 30 коп. На підставі ст. ст. 203, 215, 216, 225, 261, 717 ЦК України,

Outcome: approved