Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], якому належало домоволодіння [ADDRESS] Його спадкоємцем за законом першої черги є позивач, яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на момент його смерті та звернулася з відповідною заявою до нотаріальної контори. Проте, в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено, оформити свої спадкові права вона не має можливості, тому змушена звертатися до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Куйбишевської районної ради депутатів трудящих м. Донецьку (Сталіно) від 29.05.1956 року [PERSON] в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності виділено земельну ділянку загальною площею 337,5 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9, 37). На підставі договору, посвідченого 20.07.1956 року П'ятою Сталінською нотконторою за № 5419, зареєстрованого 20.07.1956 року у Куйбишевському Райкомгоспі м. Донецька (Сталіно) за № 5031, [PERSON] набув право безстрокового користування земельною ділянкою площею 337,5 кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності згідно генерального плану, затвердженого головним архітектором м. Донецька (Сталіно). Згідно п. 9 зазначеного договору зведені на земельній ділянці будівлі є особистою власністю забудовника (а.с. 6-7, 37, 45-46). В судовому засіданні встановлено, що в 1956 році [PERSON] звів на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS], житловий будинок літ. А-1, загальною площею 66,1 кв.м, в тому числі житловою - 37,1 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння (а.с. 11-17). 06.08.1968 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (а.с. 5). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 10). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припиняються внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно записів в домовій книзі на час відкриття спадщини позивач постійно проживала зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38-44). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що позивач 24.07.2013 року звернулася до П'ятої донецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до майна [PERSON] Крім того, 24.07.2013 року [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач позбавлена права оформити свої спадкові права у встановленому законом порядку. Згідно технічного паспорту до складу домоволодіння [ADDRESS] входить: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 66,1 кв.м, в тому числі житловою - 37,1 кв.м, , погреб - а, ґанок а-1, літня кухня Б, гараж В, оглядова яма в, убиральня Г, сарай Д, огородження № 1, 5, 6, тротуар І1, І11, які були зведені з 1956 року до 1990 року (а.с. 11-17). Відповідно до п.9 розд. V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено прийняття в експлуатацію збудованих з 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. При цьому, до більш раннього будівництва такий порядок чинним законодавством не передбачений, тому суд вважає, що індивідуальні житлові будинки, побутові будівлі і споруди, прибудови до них, що були збудовані до 05.08.1992 року, не потребують прийняття в експлуатацію для набуття права власності на них. Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95 документом, який засвідчує відповідність закінченим будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 02.10.2013 року встановлено відповідність житлового будинку літ. А-1, літньої кухні Б, гаражу В, сараю Д вимогам ДБН і можливість їх безпечної експлуатації (а.с. 18-36). Відповідно до ст. 328 ЦК Украини право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved