Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], який було укладено 20.05.2012 року між сторонами в простій письмовій формі; просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги. Суду пояснила, що 20.05.2012 року уклала з власником земельної ділянки [PERSON] договір купівлі- продажу земельної ділянки. Вона заплатила відповідачу вартість земельної ділянки. Вказала, що сторони намагались нотаріально посвідчити укладений договір, але нотаріус їм в усній формі відмовив; дії нотаріуса вони не оскаржували. Зазначила, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Вказала, що вона майже півтора року користується земельною ділянкою, обробляє її, тому вважає, що вона набула право власності на неї. Вказала, що на вказаній земельній ділянці розташовані об»єкти нерухомого майна, які перебувають у власності відповідача. Відповідач [PERSON] судове засідання не з»явився. Через канцелярію суду надав заяву, в якій визнав позов у повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності. Письмово зазначив, що він ухиляється від нотаріального посвідчення договору, оскільки позивач не в повному обсязі з ним розрахувалась за землю та у нього немає коштів на нотаріальне посвідчення договору. Представник третьої особи надав письмові заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні позову, посилається на порушення сторонами умов укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлених Цивільним Кодексом України. Просив розглядати справу за їх відсутності. Враховуючи, що відповідач та представник третьої особи були належним чином повідомлені про дату розгляду справи, надали письмові пояснення та просили розглянути справу за їх відсутністю, суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності нез»явившихся осіб. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 970584, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0732 га, розташована за адресою: [ADDRESS] цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с.10). Право власності відповідача на вказану земельну ділянку підтверджується витягом з Поземельної книги (а.с.7). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 32695,43 грн (а.с.9). Позивачем в судовому засіданні надана копія договору, укладеного між сторонами 20.05.2012 року (а.с.24-26), предметом якого є перехід права власності на спірну земельну ділянку від відповідача до позивача. Пунктом 8 укладеного між сторонами договору встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає у покупця з моменту підписання договору. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, позивач просить визнати дійсним укладений договір та на його підставі визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку. Згідно ст.ст.626,638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, законом передбачено обов'язкову письмову форму договору купівлі-продажу земельної ділянки, його нотаріальне посвідчення та момент укладення даного договору - з дня нотаріального посвідчення. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що оскільки сторонами не здійснено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, як це визначено ст. 657 ЦК України, договір між сторонами в силу положень ч.3 ст.640 ЦК України не може вважатись укладеним. За ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним Слід також звернути увагу на те, що однією з умов визнання судом правочину дійсним за ч.2 ст.220 ЦК є безповоротне ухилення сторони від його нотаріального посвідчення та втрата стороною можливості з будь-яких причин посвідчити правочин. Відповідач, який є продавцем земельної ділянки, в судове засідання не з»явився. Від його імені через канцелярію суду надана заява, в якій відповідач визнав позов. Підтвердив, що він ухиляється від нотаріального посвідчення договору у зв»язку з тим, що позивач не в повному обсязі оплатила вартість земельної ділянки та у нього немає коштів для нотаріального посвідчення договору (а.с.17) Суд вважає, що вказані відповідачем обставини не є підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним в судовому порядку. Пояснення в частині того, що позивачем не в повному обсязі сплачена вартість земельної ділянки свідчить про те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості об»єкту продажу, оскільки позивач вказала, що вона повністю розрахувалась за земельну ділянку, а визнання позову відповідачем не свідчить про ухилення від нотаріального посвідчення договору та не перешкоджає сторонам здійснити посвідчення договору в установленому законом порядку. Пояснення позивача в частині того, що нотаріус відмовився посвідчувати укладений договір суд оцінює критично, оскільки із інформації Краснодонської державної нотаріальної контори, наданої позивачем вбачається, що позивач зверталась до нотаріальної контори із вимогою зареєструвати її право власності в Реєстрі речових прав, у чому їй було відмовлено та роз»яснена необхідність нотаріального посвідчення договору (а.с.11). Також суд критично ставиться до звернення позивача з даним позовом, оскільки вважає, що метою таких дій позивачки є ухилення від сплати податків та відповідних витрат, пов'язаних з нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу земельної ділянки та реєстрації права власності на неї. Відповідно до ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Тому твердження позивача про те, що іона набула право власності на земельну ділянку, оскільки обробляє її - безпідставні. Оцінивши надані позивачем докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд не вбачає підстав для визнання дійсним в судовому порядку договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між сторонами, на підставі чого визнає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed