Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, в розмірі 120000 грн. В обґрунтування своїх доводів позивач в позові зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 21.05.84р. по 29.12.2012р., працюючи в обжимному цеху комбінату в особливо важких та шкідливих умовах праці, внаслідок чого розвинулись професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легенів, вібраційна хвороба, променева катаракта обох очей, інші хвороби. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 29.01.2013р. встановлено, що причиною захворювання є тривалий стаж роботи під впливом шкідливих виробничих факторів. Внаслідок цього за висновками МСЕК позивачу 11.02.13р. встановлена 3 група інвалідності та 60% втрати працездатності, тому позивач зазнав моральної шкоди, яку просить стягнути в розмірі 120000 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позов підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові, а також пояснила, що нею від позивача були отримані грошові кошти в сумі 2000 гривень як гонорар за надання правової допомоги позивачу, яку вона просить стягнути в рахунок відшкодування судових витрат. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково на суму 10000 грн. та пояснила, що позивачка дійсно довгий час працювала на підприємстві у шкідливих умовах, але це було її добровільним рішенням, тому позов може бути задоволений тільки на суму 10000 грн. в частині відшкодування моральної шкоди, що стосується судового збору та витрат на правову допомогу, то в цій частині вимоги позивача необґрунтовані, оскільки спір виник з вини позивача, яка до відповідача з пропозиціями мирно врегулювати спір не зверталась. Відповідач також надав заяву про часткове визнання позовних вимог (а.с.129-130). Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 21.05.84р. по 29.12.2012р., працюючи в обжимному цеху комбінату, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с.4-5). 31.01.2013р. актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 позивачу був встановлений діагноз: Хроническое обструктивное заболевание легких первой-второй ст., вибрационная болезнь первой-второй ст. от действия общих вибраций с синдромом вегетативно-сенсорной полинейропатии конечностей, лучевая катаракта обеих глаз. (а.с.12-13). В акті зазначено найменування підприємства ВАТ Запоріжсталь. Згідно п.п.16-17 [PERSON] професійне захворювання виникло при тривалому стажу роботи в умовах дії шкідливих виробничих факторів, причиною виникнення професійного захворювання є концентрація певних речовин (а.с.12-13). Висновком МСЕК серія АВ № 005336 від 11.02.2013р. позивачу при первинному огляді встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, встановлення інвалідність третьої групи (а.с.14). Позивач періодично лікується від наслідків професійного захворювання, що підтверджується виписками та медичними документами останнього (а.с.7-11). Отже, внаслідок професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, у звязку із чим було порушено його нормальні життєві звязки. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного\~ \~ Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України\~ \~ відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності" у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Крім того, із Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України від 23\~ \~ лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".\~ \~ \~ \~ Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України\~ \~ відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 1167, 1168 ЦК України. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання, він переносить фізичні страждання. Отримане позивачем професійне захворювання призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення. За таких обставин, з урахуванням вимог ст.23 ч.3 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 10000 грн. Окрім того, відповідач визнав позов на суму 10000 грн. (а.с.129-130), тоді як відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. \~ На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України „Про судовий збір, що складає 229 гривен 40 коп. Стосовно вимог позивача стягнути з відповідача судові витрати в сумі 2000 грн., які позивачка сплатила адвокату, суд прийшов до висновку, що в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011р. встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як видно із Закону, складовим елементом у визначені розміру компенсації витрат на правову допомогу є - часовий обсяг роботи особи яка надавала правову допомогу і саме при вчиненні процесуальних дій у суді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. В якості обґрунтування зазначених вимог представником позивача надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (а.с.44), та квитанцію про прийняття грошових коштів на суму 2000 грн. разом з розрахунком суми гонорару (а.с.121). Однак, вказані документи не містять розшифровки, скільки часу адвокат витратила при наданні правової допомоги. Окрім того, виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України та ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом у галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Як вже було зазначено, розмір витрат на правову допомогу позивач підтверджував наступними документами: договір про надання правової допомоги (а.с.44), та квитанцію про прийняття грошових коштів на суму 2000 грн. разом з розрахунком суми гонорару (а.с.121). Проте, названі документи не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних з наданням правової допомоги, оскільки вони не є документами, оформленими у встановленому законом порядку, а такими документами можуть вважатись квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку. Оскільки позивач на підтвердження оплати послуг адвоката такі документи суду не надав, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2000 грн. задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial