Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-17 00:00:00

У лютому 2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування 1/2 частини витрат на самочинне будівництво. В обґрунтування позову зазначає, що з 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, а фактично проживала із ним однією родиною з 1992 року. 10.01.1996 року відповідач придбав жилий будинок № 53 по вулиці Московській в місті Маріуполі. Рішенням виконкому від 28.02.1996 року йому було надано дозвіл на проведення переобладнання даного будинку. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та фактично проживаючи однією родиною, за рахунок спільних коштів ними було здійснено зведення набивних шлакоблочних стін, заміну вікон, штукатурення стін у будинку, обладнання нового даху, пофарбування та заміну дверей, а також підлоги. Крім того було добудовано кімнату 1-11, кухню 1-10, ванну кімнату та санвузол, коридор 1-1, кімнату 1-8, коридор 1-7, веранду 1-2 та поріг до будинку, зведено гараж, сарай. Оскільки дані поліпшення були здійснені ними за рахунок спільних коштів та у період зареєстрованого шлюбу, вважає, що в сенсі ст. 60 СК України має право власності на 1/2 їх частину. Проте, зазначені зведені поліпшення до будинку є самочинним будівництвом, відповідач умисно не вживає заходів щодо їх введення в експлуатацію. Просить стягнути з відповідача 1/2 частину витрат, понесених на зазначене самочинне будівництво. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Просили позов задовольнити. Крім того, позивач [PERSON] просила поновити строк позовної давності, посилаючись на те, що на протязі всього часу після розірвання шлюбу вона неодноразово зверталася до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні предявлені позовні вимоги не визнав та пояснив, що почав проживати спільно із позивачем у 1996 році, а у травні цього ж року уклав із нею шлюб. На момент придбання будинок фактично був бараком. На той час він працював приватним підприємцем у торгівельній сфері, позивач не працювала, теж займалася торгівлею. Позичивши кошти у свого знайомого він розпочав ремонті роботи. Усі поліпшення у домоволодінні були зведені за один рік, а саме у період від моменту покупки та до січня 1997 року. Позивач у ремонті та будівництві участі не приймала, не допомагала ані фізично, ані матеріально. Усі поліпшення було здійснено самовільно. На сьогодення через відсутність коштів він не має змоги ввести їх до експлуатації. Крім того, вважає що позивачем пропущено строк позовної давності, наслідки спливу якої просив застосувати при вирішенні справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що предявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що з 25 травня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідно до свідоцтва серії І-НО № 408705, виданого відділом РАГС Орджонікідзевського РУЮ міста Маріуполя від 11.04.2005 року, шлюбі між ними розірвано з 27 грудня 2004 року, про що вчинено актовий запис № 473 (а.с. 4, 5, 10). В ході розгляду справи, в судовому засіданні було оглянуто матеріали інвентаризаційної справи № 24355 на домоволодіння № 53 по вулиці Московській в місті Маріуполі. Матеріалами зазначеної інвентаризаційної справи, а також поясненнями сторін, встановлено, що на підставі договору міни, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 10 січня 1996 року за реєстровим № 2-144, [PERSON] набув у власність нерухоме майно домоволодіння № 53 по вулиці Московській в місті Маріуполі. Поясненнями сторін, наданими в ході судового розгляду справи, встановлено, що у період зареєстрованого між ними шлюбу та фактичного спільного проживання у домоволодінні було здійснено ремонтні роботи та переобладнання з метою поліпшення житлових умов, зведено низку господарчих обєктів нерухомості тощо. Наявними у матеріалах інвентаризаційної справи даними встановлено, що відповідно до інвентаризації станом на 09 вересня 1995 року, чинної на день набуття [PERSON] права власності, домоволодіння № 53 по вулиці Московській в місті Маріуполі складалося з житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. Е, сараю літ. Ж. Рішенням Виконкому Орджонікідзевської районної ради народних депутатів № 59/3 від 28 лютого 1996 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво двоповерхової прибудови, гаражу та сараю із знесенням існуючих літ. Ж та Е, а також реконструкцію із переплануванням житлового будинку. Відповідно до останньої інвентаризації, яка є чинною на сьогодення, домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1, крильця літ. а, а1, гаражів літ. К-1 та И-1, сараю літ. Л-1, вбиральні-душу літ. Д-1. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Сторонами у справі не спростовувався той факт, що усі поліпшення, реконструкція, переобладнання та зведення нових споруд відбувалося самочинно, домоволодіння до експлуатації не здано та відповідні правовстановлюючі документи на нього станом на день розгляду справи не оформлені. Зазначені обставини у повному обсязі відповідають матеріалам дослідженої в ході судового розгляду інвентаризаційної справи, а також висновкам проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2013 року. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] у даному випадку є будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які були використані в процесі самочинного будівництва. Згідно із ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2013 року шляхом порівняльного аналізу інвентаризаційних даних станом на день набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, а також станом на сьогодення з урахуванням самочинно зведених будов, споруд та переобладнань, експертом визначено різницю у його ринковій вартості, яка дорівнює 216178,00 гривень (443314,00-227136,00) за умов введення домоволодіння до експлуатації і оформлення правовстановлюючих документів (а.с. 66-72). З вимог щодо відшкодування за рахунок відповідача [PERSON] частки витрат, спільно понесених на будівництво, вбачається, що позивачем [PERSON] фактично порушується питання про поділ майна шляхом присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності. Втім, вимоги положень ч. 4, 5 ст. 71 СК України жодною із сторін в ході судового розгляду справи виконано не було. Таким чином, зібрані та досліджені докази у сукупності дають змогу свідчити про те, що порушення прав позивача [PERSON] дійсно мало місце, однак зважаючи на невиконання сторонами вимог положень ч. 4, 5 ст. 71 СК України її порушене право підлягає захисту шляхом визначення ідеальних часток у спірному майні та його залишення у їх із [PERSON] спільній частковій власності. Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічні положення закріплено змістом ст. 257, ст. 261 ч. 1 ЦК України. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив якої є підставою для відмови у позові. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає необхідним зазначити, що чинним законодавством України на сьогодення не визначено навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, чи певних обмежень щодо його поновлення судом, а отже такі питання відносяться на розсуд суду. В обґрунтування наявності поважних причин пропущення строку позовної давності позивач [PERSON] посилається на неодноразові звернення на протязі усього часу від моменту розірвання шлюбу до судових інстанцій за захистом своїх порушених прав, а також не вірне обрання нею способу захисту порушених прав. Єдиним доказом на підтвердження викладених обставин є надане позивачем [PERSON] рішення Апеляційного суду Донецької області від 29 серпня 2006 року, постановлене у справі за її позовом до [PERSON] про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та його розділ, предметом розгляду якого в тому числі було і спірне домоволодіння (а.с. 42-43). Проте, посилань на будь-які інші обставини, які унеможливлювали звернення за судовим захистом на протязі понад 5 років, чи зумовлювали зупинення або переривання строку позовної давності у даний проміжок часу, позивачем [PERSON] не наведено і судовим розглядом не встановлені, а тому суд не вбачає підстав для його поновлення. Відтак, зважаючи на заявлене відповідачем [PERSON] клопотання про застосування строку позовної давності та відсутність підстав для його поновлення, суд в сенсі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовляє у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed