Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №б/н від 09.04.2008 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір №б/н від 09.04.2008 року про надання кредиту у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка, згідно розрахунку, станом на 03.07.2013 року становить 22237 грн. 74 коп. Відповідачем останній платіж здійснював 08.05.2008 року. Пояснив, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Просить стягнути заборгованість за договором, укладеним між позивачем та відповідачем. Заслухавши думку представника позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.04.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", який є правонаступником ЗАО КБ "ПриватБанк" (а.с. 15) та відповідачем було укладено договір б/н про надання банківських послуг, а саме надання кредиту в сумі 3000 гривень (а.с. 7-11). Відповідно до вищевказаного Договору, позивач відкрив відповідачу картковий рахунок в національній валюті - гривні, випустив та надав держателю платіжну картку та пін-код до картки. Позивачем було надано відповідачу кредит шляхом відкриття карткового рахунку та видачі карти, що передбачено п.3.1 Договору. Відповідно до Договору відповідач зобов'язаний у строки, визначені розділом 5 Умов та правил надання банківських послуг, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній звітний місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом (а.с.8-11). Представник позивача зазначив, що відповідач станом на 03.07.2013 року порушив умови Договору і має прострочену заборгованість. Також вказує, що останній платіж відповідачем було здійснено 08 травня 2008 року. Відповідно до п.6.5 Договору відповідач зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування, по перевищенні платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених даним Договором. Відповідно до п.9.12 Договору він діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. В матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що позивач надсилав відповідачу претензії відносно невиконання останнім договірних зобов'язань. Також представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що будь-які дії по поверненню відповідачем кредиту ними не вчинялися. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач скористався кредитом в розмірі 3 000 грн. з 09.04.2007 року, і заборгованість у відповідача виникла з 08.05.2008 року. Суд знаходить, що з зазначеної дати позивач отримав негативні відомості щодо не повернення кредиту і з цього часу повинен був вчиняти певні дії щодо налагодження виконання умов договору. Однак, в судовому засіданні представником позивача ніяких доказів на підтвердження вказаного надано не було. Отже, 08.05.2008 року у позивача виникло право вимоги до відповідача про повернення кредитних коштів за договором. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальні позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, враховуючи вищезазначені норми, останнім днем пред'явлення вимоги до відповідача по стягненню заборгованості по кредиту - 08 травня 2011 року. Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовні давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивачем видано відповідачу платіжну карту, яка відповідно до розділу 2 Умов та Правил надання банківських послуг являє собою платіжний засіб, який використовується для перерахунку коштів з рахунку платника, або відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків та рахунки інших осіб, отримання грошових коштів готівкою в касах банку через банківських автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених даним договором. Відповідно до п.23 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п.19 ст.1 цього ж Закону продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачу фактично наданий споживчий кредит. З пункту 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вбачається, що, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачем пропущений строк позовної давності у даному спорі. А тому, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Також, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed