Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

22 жовтня 2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила розірвати укладений 11 червня 2009 року між нею та відповідачем, який приходиться їй сином, договір дарування житлової квартири № 11, що розташована за адресою: м. Лисичанськ по вул. Чекістів в буд. 18. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що раніше у 2009 році, піддавшись обіцянкам відповідача, вона подарувала йому вказану житлову квартиру, 1/2 частки у праві власності на яку він за її вимогою потім подарував її дочці. Позивач вказувала, що коли відносини між нею та її сином погіршилися, він перестав надавати їй матеріальну допомогу, перестав утримувати вказану квартиру в належному стані та намагався її продати. Окрім цього, позивач зазначала, що у 2013 році їй стало відомо, що вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2012 року відповідача було засуджено за скоєння злочину проти здоровя її дочки, що згідно зі ст. 727 ЦК України надає їй право вимагати розірвання вище зазначеного договору. Позивач в судове засідання не зявилася. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні, посилаючись на обставини, викладенні в позові, доповнивши свої доводи тим, що факт вчинення відповідачем злочину проти здоровя її дочки третя особа у справі, підтверджується вироком суду, який набрав законної сили лише в грудні 2012 року, а тому вважав, що строк позовної давності для предявлення даного позову не сплив. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. У наданих суду письмових запереченнях відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що квартира, яка була отримана ним за договором дарування від позивача не збереглася, оскільки 1/2 частки у праві власності на неї ним було подаровано його сестрі. Окрім цього, відповідач та його представник вказували про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що сварка між відповідачем та його сестрою, яка приходиться дочкою позивачу, відбулася за межами однорічного строку позовної давності, встановленого для висунення такої вимоги, а його було засуджено вироком суду 18 вересня 2012 року, тобто більше ніж за один рік до подання даного позову. Третя особа у судовому засіданні пояснила, що вона приходиться позивачу дочкою та сестрою відповідачу, позовні вимоги підтримала. В судовому засіданні поясненнями представника позивача та третьої особи, поясненнями відповідача та його представника, при дослідженні наявних у матеріалах справи письмових доказів судом встановлено наступні обставини спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі. Позивач [PERSON] приходиться відповідачу [PERSON] матірю, що визнав сам відповідач та підтверджується наявними в справі копіями свідоцтв про народження та сторінок паспорта позивача (а.с. 5, 9). Третя особа у справі [PERSON] є дочкою позивача, що визнав сам відповідач та підтверджується наявними в справі копіями свідоцтв про народження, свідоцтв про укладення шлюбу та копіями сторінок трудової книжки третьої особи (а.с. 5,53,54,55,56,57) та оглянутими у судовому засіданні паспортами третьої особи та представника позивача, в яких містяться відмітки про укладення між ними шлюбу. З наявного у матеріалах справи витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що 11 червня 2009 року позивач на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала відповідачу житлову квартиру № 11, що розташована за адресою: м. Лисичанськ по вул. Чекістів в буд. 18 (а.с. 16). На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 березня 2010 року відповідач подарував 1/2 своєї частки у праві власності на вище вказану житлову квартиру [PERSON] третя особа у справі (а.с. 61,26-17). Згідно відомостей державного реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житлову квартиру № 11, що розташована за адресою: м. Лисичанськ по вул. Чекістів в буд. 18, станом на 29 жовтня 2013 року зареєстровано в рівних частках по 1/2 за відповідачем та третьою особою (а.с. 16-17). Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2012 року відповідача було визнано винним та засуджено до покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 6,7). Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 21 грудня 2012 року зазначений вирок було залишено без змін, а тому він набрав законної сили з дати винесення цієї ухвали 21 грудня 2012 року (а.с. 43-45). Зі змісту цих судових рішень вбачається, що відповідача було визнано винним у скоєнні умисного злочину проти здоровя [PERSON] третя особа у справі, яка приходиться дочкою позивачу, зокрема, за умисне завдання останній тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що мало місце 19 квітня 2010 року (6,7,43-45). Згідно протоколу допиту позивача, яка допитувалася під час досудового розслідування, вона пояснювала, що не знала про причини сварки між її дітьми та не була присутня при ній (а.с. 48). Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, відповідача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами у справі, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 727 ЦК України встановлено право дарувальника вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Згідно з приписом ч. 1 ст. 728 ЦК України до вимоги про розірвання договору дарування з підстав, зазначених у ст. 727 ЦК України, встановлено строк позовної давності в один рік. Статтею 256 ЦК України встановлено, що особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з цим згідно із приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності. Так, в наданих суду письмових запереченнях відповідач просив застосувати строк позовної давності, а його представник у судовому засіданні, посилаючись на те, що сварка між відповідачем та третьою особою, внаслідок якої останній було завдано тілесних ушкоджень, мала місце 19 квітня 2010 року, і про неї позивачу було відомо, у той час вирок суду, яким відповідача було визнано винуватим у скоєнні злочину у відношенні третьої особи у даній справі, було ухвалено 28 вересня 2012 року, проте позов подано 22 жовтня 2013 року, тобто пізніше ніж за один рік, від того коли мали місце вказані події. Утім, такі доводи суд не може прийняти до уваги і застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. Так, ч. 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із приписом ст. 727 ЦК України право дарувальника вимагати розірвання договору виникає за умови вчинення обдарованим такого порушення як умисний злочин проти здоровя особи дарувальника або її дітей тощо. Отже, виходячи зі змісту цих норм перебіг строку позовної давності для подання дарувальником позову про розірвання з вищевказаних підстав договору дарування починається з дня, коли він довідався або міг довідатися про протиправні дії обдарованого, які кваліфіковані як умисний злочин проти його здоровя або здоровя осіб, зазначених у ч. 1 ст. 727 ЦК України. Між цим, відповідно до презумпції ст. 62 Конституції України кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Тому вчинення особою дій, які лише були кваліфіковані на досудовому розслідуванні як злочин, не може бути підставою, щоб вважати таку особу винуватою у вчиненні злочину. Разом із цим відповідно до припису ст. 401 КПК України, який діяв на час засудження відповідача вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2013 року, вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне скарження, а той який був оскаржений, після розгляду кримінальної справи апеляційним судом, якщо його не буде скасовано. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок суду, який розглядав кримінальну справу, є обовязковим для суду, що розглядає цивільну справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Отже, відповідно до приписів ст.ст. 58, 59 ЦПК України єдиним належним і допустимим доказом доведення обставин, за наявності яких згідно із ч. 1 ст. 727 ЦК України у дарувальника виникає право вимагати розірвання договору дарування у звязку із вчиненням обдарованим умисного злочину проти здоровя є саме вирок суду, який набрав законної сили. Як вбачається з матеріалів справи вирок суду, яким було засуджено відповідача, був оскаржений його захисником і його було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 21 грудня 2012 року. Отже, вказаний вирок набрав законної сили з дати винесення апеляційним судом зазначеної ухвали 21 грудня 2012 року. Таким чином, раніше цієї дати позивач не могла знати, що відповідач вчинив саме умисний злочин, що відповідно, виключає й підстави для застосування строку позовної давності, про який заявлено відповідачем. Водночас, суд не вбачає підстав і для задоволення позову, виходячи з наступних обставин. Відповідно до правила ч. 5 ст. 727 ЦК України, у разі розірвання договору дарування обдарований зобов'язаний повернути дарунок в натурі. Разом з цим, згідно із ч. 4 цієї статті, дарувальник може вимагати розірвання договору дарування, тільки за умови, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. Отже, відповідно до цих приписів, якщо дарунок є неподільною річчю, до якої належить спірна житлова квартира, він підлягає поверненню, за умови, якщо він зберігся в обдарованого у власності, тобто його не було передано у власність інших осіб. Виходячи з цього, суд вважає безпідставними висловленні у судовому засіданні доводи представника позивача, що спірна квартира існує в натурі, а тому договір дарування підлягає розірванню, оскільки обовязок повернення дарунку дарувальнику в натурі може бути виконаний обдарованим, тільки за умови, якщо дарунок зберігся в його власності. Однак, як вбачається з матеріалів справи 1/2 частки у праві власності на житлову квартиру, яка була предметом договору дарування, який позивач просить розірвати, була подарована відповідачем третій особі. Таким чином, вказана квартира не може бути повернута відповідачем позивачу в натурі, оскільки не збереглася в його особистій власності, бо стала обєктом права спільної сумісної власності, а відтак, повернення її в натурі позивачу означатиме ніщо інше, як позбавлення третьої особи права власності на неї. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 727, 728 ЦК України,

Outcome: dismissed