Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] [PERSON] [PERSON], третя особа відділ державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, посилаючись на наступні обставини. З 19.11.1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Під час шлюбу у них з відповідачем народилися діти - син [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON] [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. З 2007 року відповідач переїхав на інше місце проживання, знайшов собі іншу жінку та перестав утримувати дітей, брати участь в їх житті та вихованні. З цього часу відповідач «забув», що у нього є діти, батьком яких він є. Оскільки діти залишились проживати разом з нею на її утриманні, 15.10.2007 року вона звернулася до Ворошиловського районного суду м. Донецька з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Оскільки відповідач не мав наміру зберігати їх сім'ю та жити з ними разом, 11.04.2008 року нею було отримане свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідачем, про розірвання їхнього шлюбу здійснений актовий запис №67. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20.11.2007 року, що набрало законної сили 03.12.2007 року, з [PERSON] [PERSON] [PERSON] на її користь стягнуті аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON] [PERSON], [INFO], в розміні 13 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення с 15.10.2007 року і до повноліття дітей. Після ухвалення судового рішення вона сподівалась, що відповідач почне сплачувати аліменти на користь дітей, оскільки зі слів самого ж відповідача він вважав себе порядною людиною, вихованою в певних релігійних традиціях, де не є нормою лишати своїх дітей на призволящі без засобів для існування. З 03.12.2007 року до грудня 2008 року відповідач не сплатив на утримання дітей ні копійки, хоча вона просила його прийняти участь в утриманні і вихованні наших дітей, та жодним іншим способом матеріально не підтримав їх дітей. Відповідач взагалі не бажав з ними спілкуватися задля уникнення від участі в їх вихованні та утриманні. Оскільки відповідач аліменти на утримання дітей не сплачував, в грудні 2008 року вона звернулася до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження по стягненню аліментів з відповідача. 09.01.2009 року на підставі ухваленого судом рішення від 20.11.2007 року та виданого Ворошиловським районним судом м. Донецька виконавчого листа №2-2609 ВДВС Ворошиловського РУЮ у м. Донецьку було відкрито виконавче провадження №10760992. До цього часу відповідач не виконав своїх обов'язків по сплаті аліментів та не виплатив і не виплачує аліментів на утримання своїх дітей. Всі витрати на утримання дітей несе особисто вона. З 2008 року її витрати на утримання двох наших дітей складають в середньому 130 000,00 гривень на рік (розрахунок з доказами буде наданий). Відповідно до довідки - розрахунку ВДВС Ворошиловскього РУЮ м. Донецька №16906 заборгованість [PERSON] [PERSON] [PERSON] по аліментам у період з 15.10.2007 року по 12.06.2013 року складає 70032,76 гривень. За весь цей період часу боржник - відповідач по справі не здійснив жодного платежу з аліментів на утримання його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. Оскільки в довідці вказане нарахування аліментів до 12.06.2013 року, то станом на 26.07.2013 року заборгованість відповідача по аліментам складає 71726,13 гривень, у тому числі 1177,00-за червень 2013 p., 987,16 гривень - по 26.07.2013 р. Відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до п. 22 Постанови Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 от 15.05.2006 p., передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідач за наявності постійного доходу, маючи у власності нерухоме майно, користуючись дорогою автівкою, постійно виїзжаючи за кордон, є заможною людиною. Так, відповідач має у власності 1/2 частину квартири за адресою: м. Донецьк, пр. Маяковського, б. 20-6 кв. 6, та 12 частину будинку за адресою: м. Донецьк, вул. Дубравна, б. 68-6. У відповідача мається автомобіль «Хонда Аккорд купе» білого кольору. Він в достатку утримує іншу сім'ю, його дружина не працює. Відповідач неодноразово за цей час с жовтня 2007 року перебував за кордоном. [PERSON] відповідач при останній їх зустрічі в апеляційному суді Донецької області в листопаді - грудні 2012 року повідомив їй, що він заробляє 15000 доларів на місяць, тому його можливості в судах дуже великі. Вона це зрозуміла так, що він спроможний давати хабарі. Незважаючи на це, відповідач не приймає участі в утриманні їх дітей. З його поведінки вбачається, що діти йому зовсім не потрібні. Він не цікавиться їх життям, їх інтересами, не цікавиться їх навчанням та відпочинком. Єдина «турбота» відповідача відносно дітей з 2007 року появилася в тому, що він без їх згоди через свого представника, навіть не спілкуючись з дітьми, заявив позов про зміну їм прізвищ, і постановою Донецького адміністративного апеляційного суду від 09.07.2013 року його позов був задоволений. На цьому участь відповідача у житті його дітей з 2007 року по цей час закінчилась. Виходячи з розрахунку заборгованості відповідача по аліментам, наданого ВДВС Ворошиловського РУЮ м. Донецька, та положень ч. 1 ст. 196 СК України, нарахована пеня від суми несплачених аліментів за період з 03.12.2007 року по цей час складає 726675,44 гривень (розрахунок додається). Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає сплачувати аліменти, користуючись правом на стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, вона вимушена звернутися з позовом до суду. Просила суд постановити рішення, яким стягнути на її користь з відповідача [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], пеню від суми несплачених аліментів за період з 03.12.2007 року по 26.07.2013 року в розмірі 726 675,44 гривень, а також всі судові витрати, понесені нею по вказаній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовну заяву, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], пеню від суми несплачених аліментів за період з 03.12.2007 року по 26.07.2013 року в розмірі 726 675,44 гривень та судові витрати, понесені нею по вказаній справі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні просила суд задовольнити вимоги позивачки. Надала до суду оригінал розрахунку заборгованості по аліментам, де заборгованість відповідача на 01.10.2013 року складає 60 256,92 гривень, довідку – розрахунок за № 16906 вважати недійсною. Доповнила, що довідка про заборгованість, яка була надана позивачкою є недійсною, так як була складена помилково. Підтвердила, що заборгованість у сумі 60 256,92 гривень було виплачена відповідачем та вже отримана позивачкою. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судове засідання не з»явилася, надала до суду заяву про перенесення розгляд справи у зв»язку із знаходженням її за межами Донецької області. Але, жодного належного та допустимого доказу до вказаної заяви представником відповідача не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів – одного місяця. Ухвалою суду від 30 липня 2013 року було відкрито та призначено до розгляду справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] [PERSON] [PERSON], третя особа відділ державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Крім того, на попередніх судових засідання сторонами по справі надавалися пояснення докази, що підтверджується наявними в матеріалах справи журналами судових засідань. Отже, сторонами по справі було надано пояснення, а також у відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення. Тому, суд приходить до висновку про можливість продовження розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. До того ж, причину неявки представника відповідача у судове засідання, суд визнає не поважною. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого, не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. Встановлено, що з 19.11.1999 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] [PERSON] [PERSON], де під час шлюбу у них народилися діти: син [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON] [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними в матеріалах справи повторними свідоцтвами про народження дітей. Встановлено, що шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про розірвання шлюбу від 11.04.2008 року, виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20.11.2007 року, що набрало законної сили 03.12.2007 року, з [PERSON] [PERSON] [PERSON] на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] [PERSON] [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON] [PERSON], [INFO], в розміні 13 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення с 15.10.2007 року і до повноліття дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою державного виконавця ВДВС Ворошиловського РУЮ у м. Донецьку на підставі виконавчого листа № 2-2609 виданий 20.11.2007 року було відкрито виконавче провадження 09.01.2009 року. Оскільки, відповідач не виконував покладені на нього обов»язки та не сплачував аліменти позивачки звернулася до суду з вищевказаними позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача пеню від суми несплачених аліментів за період з 03.12.2007 року по 26.07.2013 року у розмірі 726 675,44 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко – і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Встановлено, що дійсно за вказаний період відповідач [PERSON] [PERSON] [PERSON] заборгував позивачці аліменти, що не спростовано сторонами у судовому засіданні та навпаки визнано відповідачем, оскільки сума боргу згідно довідки – розрахунку, наданої ВДВС Ворошиловського РУЮ у м. Донецьку у сумі 60 256,92 гривень була сплачена відповідачем на рахунок відділу, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 14.10.2013 року та не спростовано позивачкою та третьою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені ) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до п. 22 Постанови Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 от 15.05.2006 p., передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Згідно рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.12.2012 року по справі №22ц/0590/11564/2012 за апеляційною скаргою [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] [PERSON] [PERSON], на заочне рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 21.01.2011 року №2-429/11 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] [PERSON] [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Куйбишевської районної в м. Донецьку ради, про позбавлення батьківських прав, встановлено, що Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, але по справі відсутні відомості про те, що він знав та був попереджений про наявну заборгованість, але ухилявся від її погашення або вчиняв навмисні дії, що свідчать про свідоме ухилення від матеріального забезпечення дітей. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких приймають участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, станом на розгляд апеляційним судом Донецької області справи, в якій приймали участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини було встановлено, що відсутні відомості про те, що він знав та був попереджений про наявну заборгованість, але ухилявся від її погашення або вчиняв навмисні дії, що свідчать про свідоме ухилення від матеріального забезпечення дітей. Але, як встановлено в судовому засіданні після того, як відповідач дізнався про борг по сплаті аліментів, а саме у грудня 2012 року, останній лише у жовтні 2013 року здійснив сплату та погасив заборгованість. Посилання представника відповідача на попередніх судових засіданнях про те, що між позивачкою та відповідачем була досягнути усна домовленість по сплаті аліментів та відповідач кожний місяць сплачував позивачці гроші не знайшло свого підтвердження під час слухання справи, а з боку відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу. Встановлено, що у березні 2010 року відповідач разом із позивачкою та дітьми відвідували разом Йорданію, що підтверджується фотознімками наявними в матеріалах справи. Згідно довідки наданої ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області від 30.09.2013 року СПД-фізична особа [PERSON] [PERSON] [PERSON] здійснює діяльність з використанням спрощеної системи оподаткування та загальна сума доходу за період з 28.11.2012 року по 31.12.2012 року та за період з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року склала – 0 гривень. Посилання позивачки на те, що відповідач за наявності постійного доходу, маючи у власності нерухоме майно, користуючись дорогою автівкою, постійно виїзжаючи за кордон, є заможною людиною, має у власності 1/2 частину квартири за адресою: м. Донецьк, пр. Маяковського, б. 20-6 кв. 6, та 12 частину будинку за адресою: м. Донецьк, вул. Дубравна, б. 68-6, мається автомобіль «Хонда Аккорд купе» білого кольору та в достатку утримує іншу сім'ю, його дружина не працює, а тому має можливість сплати зазначену у позові суму не заслуговують на увагу, так як в порушення вимог ст.10 ЦПК України на підтвердження вказаного з боку позивачки не було надано жодного належного та допустимого доказу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, проалізувавши вищенаведене, докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, про необхідність у відповідності до вимог ч. 2 ст. 196 СК України зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального стану відповідача, з урахуванням погашення основної суми боргу по сплаті аліментів, а також з урахуванням того, що судовим рішенням було встановлено, що були відсутні відомості про те, що відповідач знав та був попереджений про наявну заборгованість, але ухилявся від її погашення або вчиняв навмисні дії, що свідчать про свідоме ухилення від матеріального забезпечення дітей, з урахуванням принципу розумності суд приходить до висновку, що відповідача [PERSON] [PERSON] [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню пеня, яка утворилася у зв»язку із заборгованістю по сплаті аліментів в сумі 60 256,92 гривень, тобто саме таку суму, яка дорівнює заборгованості по сплаті аліментів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 602,56 гривень. На підставі ст. 196 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial