Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким, з урахування уточнення предмету, просив встановити юридичний факт проживання [PERSON] з [PERSON] з 1996 року до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO] року однією сім'єю; встановити юридичний факт проживання [PERSON] з [PERSON] до дня смерті [PERSON] - [INFO] року; визнати право власності на будівельні матеріали самочинно зведеного садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року; визнати право власності на земельну ділянку [ADDRESS] В судовому засіданні адвокат [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги свого довірителя. Представник Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області в судове засідання не з'явився, одна подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Представник Садового товариства «Механізатор» в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши думку адвоката, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: За рішенням правління СТ «Механізатор» за життя [PERSON] в 1998 році було виділено земельну ділянку [ADDRESS] (довідка від 12.08.2010 року СТ «Механізатор» (а.с.8). За життя [PERSON] виділену йому земельну ділянку не приватизував, що не заперечувалось сторонами. На виділеній земельній ділянці в 1998 році за життя [PERSON] збудував садовий будинок (а.с. 10-14). [INFO] року [PERSON] помер. [INFO] року померла [PERSON], яка за життя була дружиною [PERSON] [PERSON] є рідним братом [PERSON], що не заперечувалось сторонами. Зі змісту паспорту громадянина [PERSON] вбачається, що він не має реєстрації свого місця мешкання. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] фактично проживав однією сім'єю зі своїм братом - [PERSON], приблизно з 1989 року до дня смерті [PERSON] - [INFO] року, та вів з покійним спільне господарство, мали спільний побут, взаємні обов'язкі. Після смерті [PERSON] та його дружини -[PERSON], [PERSON] залишився єдиним спадкоємцем свого рідного брата, і фактично прийняв спадщину, оскільки проживав з померлим до дня його смерті. Зі змісту довідки СТ «Механізатор» від 12.08.2010 року вбачається, що [PERSON] дійсно вступив в управління садовим будинком та земельною ділянкою, що за життя належали [PERSON] Встановивши дійсні правовідносини, суд звертається до положень діючого законодавства, яким ці правовідносини врегульовані: Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції. Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини. Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї. У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції». Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права. Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії). Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право. Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право. Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)). Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін. Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому. Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї. Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства. У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, в тому числі факту спільного проживання осіб однією сім'єю. Суд вважає, що позивачем в повній мірі доведений факт спільного сімейного проживання рідних братів [PERSON] та [PERSON] по день смерті останнього, тобто не менше ніж п'ять років. Суд дійшов до висновку, що проживання двох чоловіків однією сім'єю охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя», та не суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку із чим суд знаходить вимоги позивача в цій частині позову обгрунтованими, законними, у зв'язку із чим ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. В силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до п.1 Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач має реєстрацію місця свого проживання за адресою, яка є іншою за адресу останнього місця проживання спадкодавця, і позивач довів належними та допустимими доказами факт свого проживання зі спадкодавцем на момент смерті останнього, то суд вважає можливим в цій частині позову вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Законодавцем в нормі ст. 1219 ЦК України визначений перелік прав та обов'язків, які не входять до складу спадщини. Цей перелік складають ті права і обов'язки, які нерозривно пов'язані з особою. З детального аналізу змісту положень ст. 1219 ЦК України суд вбачає, що право особи на визнання за нею права власності на самочинне будівництво не є таким, що нерозривно пов'язане з особою. Протилежне суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, а також призначенню інституту прав власності та спадкування. Суд приходить до висновку, що спадкоємець особи, яка здійснила самочинне будівництво, спадкує права зазначеної особи зокрема щодо володіння ним, що надає йому право на вчинення подальших дій з оформлення права власності на самочинне будівництво. Свою позицію з цього приводу висловив Пленум Верховного Суду України. Так, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7 зазначено наступне: у тому випадку, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині визнання права власності на будівельні матеріали, з яких складається садовий будинок, за життя який був забудований спадкодавцем, грунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягають задоволенню, оскільки право спадкодавця на будівельні матеріали, з яких складається садовий будинок з, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, [ADDRESS] доведено наявними у справі доказами. В силу ст. 217 ЦПК України суд вважає можливим встановити наступний порядок виконання рішення, що це рішення, після набрання ним законної сили, є підставою для подання [PERSON] до органів державного архітектурно-будівельного контролю Одеської області декларації про готовність до експлуатації садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] Що стосується вимог про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд виходить з того, що в силу ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Оскільки за життя [PERSON] не набув права власності на відведену йому у складі садового товариства земельну ділянку, то в цій частині позову вимоги задоволенню не підлягають. Разом із тим, спадкоємець померлого [PERSON] не позбавлений можливості набуття права власності на вказану земельну ділянку в установленому законом порядку, зокрема, шляхом отримання земельної ділянки у власність із земель комунальної чи державної власності. На підставі наведеного,

Outcome: partial