Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що 23.08.2013 року йому стало відомо про опублікування та розповсюдження серед жителів смт. Іванків інформаційного вісника «Наша Іванківщина» № 41 за серпень 2013 року. У цьому номері наявна стаття під назвою «Хто ж наші вороги», автором якої є відповідач. Позивачі зазначають, що в цій статті поширена інформація, яка стосується безпосередньо кожного з них, як депутатів Іванківської селищної ради 6 скликання: вони голосували по питаннях, які стосуються ТЕС, зокрема, голосували «За» зміну цільового призначення земельних ділянок, які належать забудовнику ТОВ «Біогазенерго». У статті ж, серед іншого, зазначено таке: «І знайшлися вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії депутатів Іванківської селищної ради, які кажуть «Ми не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати «За ТЕС». Таке може сказати людина або неадекватна або поліцай. І таких депутатів 14 чоловік. Половина всієї селищної ради!» При цьому в попередній колонці статті надається визначення терміну «поліцай»: « [PERSON] знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв». Позивач вважає поширену інформацію недостовірною і такою, що порушила його особисті немайнові права право на повагу до його честі та гідності, недоторканість його ділової репутації, внаслідок чого він зазнав моральної шкоди. Зокрема, він розцінює зазначене вище, як констатацію того, що: 1) Він протиправно отримує матеріальну винагороду від осіб, які в незаконний спосіб привласнили чуже для них майно, знищують чуже майно, тобто вчинив злочини проти власності, передбачені Розділом 6 КК України; 2) Він є державним зрадником, оскільки вчинив діяння на шкоду суверенітету України перейшов на бік ворога та надає допомогу «завойовникам» (злочин, передбачений ст. 111 КК України); 3) У нього наявний тяжкий психічний розлад, оскільки він є «неадекватним». Оскільки ч.3 ст. 277 ЦК України встановлена презумпція добропорядності особи, позивач стверджує, що відносно нього відсутні будь-які вироки, що вступили в законну силу, і не встановлено наявності тяжкого психічного розладу. Тобто поширена відповідачами інформація є недостовірною та такою, що порушила його честь, гідність та ділову репутацію, завдала шкоду його особистим немайновим благам. Позивач вважає, що відповідачі висловили свою думку у брутальній, принизливій формі, назвавши його «злочинцем, поліцаям та неадекватним». Це принижує його честь і гідність. Він зазнав душевних страждань, які вимушують його постійно внутрішньо хвилюватись щодо наведеної відповідачами інформації, погіршились його здібності внаслідок страждань та хвилювання, тривалий час він вимушений виправдовуватись перед громадою села, що він не злочинець, не поліцаї та не психічно хворий. Завдану моральну шкоду він оцінює у розмірі 10000 грн. Посилаючись на ст. 23, 270, 275, 277 ЦК України, позивач просив визнати вказану інформацію недостовірною і такою, що порушує (принижує) його честь, гідність та ділову репутацію, а також зобовязати відповідачів спростувати зазначену інформацію у інформаційному віснику «Наша Іванківщина» та газеті «Трибуна праці», що є офіційним друкованим органом Іванківської РДА та районної ради. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON], підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі у судовому засідання позовні вимоги не визнали. Свої заперечення [PERSON] обґрунтував тим, що у статті ним були викладені його оціночні судження, жодних фактів він не приводив, а лише викладав свої роздуми щодо того чому і за яких обставин люди приймають ті чи інші рішення: в даному випадку щодо спірного питання діяльності ТЕС безпосередньо біля смт. Іванків. Відповідач - [PERSON], який був залучений до участі у справі, у судовому засіданні зазначив, що він, як особа, відповідальна за випуск інформаційного вісника «Наша Іванківщина», у якому було опубліковано зазначену вище статтю, друкуючи статтю, сприймав її саме як оціночне судження автора: ніяких фактів не зазначалось, а всі порівняння були алегоричними. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши письмові докази, надані сторонами, зокрема статтю, в якій була розміщена зазначена інформація, приходить до наступного. Позивач дійсно є депутатом Іванківської селищної ради 6 скликання, що підтверджується відповідним посвідченням. 01.08.2013 року на 50 сесії 6 скликання Іванківської селищної ради слухалось питання затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється ТОВ «Біогазенерго» для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд обєктів передачі електричної та теплової енергії в смт. Іванків. Згідно з витягом з протоколу: «За» проголосувало 14 чоловік, «проте» - 4, «утрималися» - 3, проте рішення не було прийняте. У серпні 2013 року вийшов друкований інформаційний вісник «Наша Іванківщина» за № 41 в якому було опубліковано статтю [PERSON] (відповідача по справі) під назвою «Хто ж наші вороги». Вісник вийшов накладом 2000 примірників, відповідальним за випуск був [PERSON] (Відповідач по справі), про що зазначено у кінці вісника. Серед іншого у цій статті дійсно є цитати, зазначені у позові позивача: «І знайшлися вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії депутатів Іванківської селищної ради, які кажуть «Ми не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати «За ТЕС». Таке може сказати людина або неадекватна або поліцай. І таких депутатів 14 чоловік. Половина всієї селищної ради!» «[PERSON] знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв». Позивач заявив вимоги про визнання частини виразів цієї статті (інформації поширеної в ній) такою, що є недостовірною, і принижує його честь, гідність та ділову репутацію, та зобовязати відповідача [PERSON], як її автора, спростувати цю недостовірну інформацію і сплатити йому кошти за завдану моральну шкоду. Вирішуючи питання про суб'єктний склад осіб, що можуть бути відповідачами у даній справі суд бере до уваги висновки наведені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких відповідачами по справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. В інформаційному віснику, де була опублікована оспорювана стаття, відповідальним за випуск зазначено саме [PERSON], автором статті є відповідач. До відповідального за випуск інформаційного вісника позивач предявив позовні вимоги, заявивши клопотання про залучення його до участі у справі у якості відповідача (співвідповідача), і подавши до суду уточнену позовну заяву в якій просив стягнути з відповідачів моральну шкоду солідарно, і таке його клопотання було задоволено. Даючи оцінку положенням оспорюваної статті, про необхідність спростування яких вказує позивач, суд виходить із того, що згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 277 ЦК України передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З огляду на зазначене, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до [PERSON] та [PERSON] в частині визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача вислови, викладені у статті останнього, а саме, що депутати: «прислужуються і отримують свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих» та що вони є «поліцаями і неадекватними людьми». Суд погоджується з доводами відповідачів про те, що зазначені спірні висловлювання є оціночними судженнями, про що свідчать застосовані мовні засоби. Вони відображають думку автора (відповідача по справі), а тому не підлягають доведенню їх правдивості та спростуванню. Вони не містять жодних фактів: оцінюючи викладене у статті, позивач сам прийшов до висновку про його звинувачення цими епітетами у вчиненні кримінально караних діянь: злочину, передбаченого ст. 111 КК України («перейшов на бік ворога та надає допомогу «завойовникам»» та у протиправному отриманні матеріальної винагороди від осіб, які в незаконний спосіб привласнили чуже для нього майно, знищують чуже майно (злочини проти власності). Проте, жодного такого факту у статті не зазначено. Ніхто його не звинувачує у вчиненні злочинів, тому і кримінальні провадження не відкривались відповідно до норм КПК, саме через відсутність посилання на такі факти. У статті йдеться не про питання, повязані з приватним життям депутатів, а про те, що мало пряму причетність до їх публічних функцій. Зокрема, у статті робиться невеличкий екскурс в історію, і зазначається, що «наші предки козаки, обираючи гетьмана, на голову йому клали грязюку, аби не забував, звідки вийшов і коду може повернутися будь-коли». Тут же зазначається, що «головний ворог Іванківської громади на ТЕС, а ми самі, наша квола реакція…». Як перехід до наступного оціночного судження автор статті зазначає, що «в житті кожної людини є чимало різних випробувань. Кожне випробовування є перевіркою стану, світогляду, ступеня розвитку людини». Далі описує події Вітчизняної війни: «Кожен відбув ті часи по своєму, більшість народу воювала із загарбником, але знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв». Як свою оцінку автор подає у світлі тих подій події теперішні, що розгорнулись навколо будівництва ТЕС поблизу смт. Іванків. Він вважає, що «з іванківською громадою почали війну». Оцінюючи дії 14 депутатів щодо голосування по питаннях ТЕС він і зазначає, що «знайшлись вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих». Саме слова депутатів, які кажуть «Ми не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати за ТЕС», автор розцінює як слова людини неадекватної, або поліцая. Суд погоджується, що висловлювання різке, дошкульне, можливо, надто критичне. Проте, це право на свободу вираження поглядів, переконань, яке, до речі, депутати виразили своїм голосуванням (тобто їх думка також має право на існування це і є плюралізм думок). Відповідно свою оцінку його діям дав автор статті, таким є його оціночне судження, і воно має право на існування. Суд погоджується із твердженням відповідачів про те, що у статті були викладені роздуми автора (оціночні судження) з приводу того, як та, чи інша людина у критичних ситуаціях, та, з яких мотивів, приймає те чи інше рішення: задумується над наслідками своїх дій чи ні. Жодного факту, як і імен депутатів автор статті не згадує. Ні війни, ні поліцаїв на даний час немає, а отже порівняння з цим періодом і людьми є оціночним. У той же час, у вказаній частині позовних вимог щодо спростування висловів і словосполучень спірної статті, позивачі не позбавлені можливості скористатися наданим їм законом правом на відповідь: повідомити громаді через той же інформаційний вісник обґрунтування своєї позиції в питанні, що хвилює зачіпає більшість жителів Іванківщини. Позивач є депутатом Іванківської селищної ради 6 скликання, тобто виконує депутатські функції, обираних депутатами на місцевих виборах. Відповідно, за своїм статусом, вони є публічними особами. У зв'язку із цим, суд бере до уваги висновки викладені в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до яких при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На вказані особливості неодноразово звертав увагу і Європейський суд з прав людини. Так, у своєму рішенні від 29 березня 2005 року у справі "УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА" ПРОТИ УКРАЇНИ" Європейський суд з прав людини вказав, що оспорювані публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Політики, як і місцеві депутати, мають право на захист своєї репутації навіть тоді, коли вони не перебувають у статусі приватної особи, - але умови такого захисту потрібно розглядати в порівнянні з користю від відвертого обговорення політичних та суспільних проблем ( п.59 рішення у справі «Обершлік проти Австрії» (1991). Зважаючи на це, суд вважає, що позивач, як публічна особа, що виконує політичні функції, є більш відкритим для критики, а тому має бути більш терпимим до неї. Свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства, одну із принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», до яких ставляться схвально або які розглядають як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або збурюють: такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. П.2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять громадський інтерес (рішення у справі «Вінгроу проти Сполученого Королівства» (1996, п.58). Що і має місце в даному випадку. Оцінюючи в сукупності всі досліджені у справі докази, суд не бере до уваги показання допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] оскільки вказані ним обставини носять оціночний характер наведених у статті висловів, а тому не можуть бути покладені в основу рішення у справі. За відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування спірної інформації, суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги стосовно стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed