Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2200 гривень до його повноліття та стягнення на її утримання аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень до досягнення дитиною трьохрічного віку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що збереження шлюбу та подальше спільне сімейне життя є неможливим, оскільки за час перебування у шлюбі відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, такими як повага до дружини, догляд за дитиною, піклування про створення в сім»ї доброзичливої атмосфери, що відображалось на правильному вихованні дитини. Відповідач допускав фізичні образи в присутності дитини, з»являвся додому у нетверезому стані. Також позивач в обґрунтування позову посилалась не те, що відповідач надає допомогу на утримання дитини лише з вересня 2012 року, дитина проживає з нею і знаходиться на її повному забезпеченні, однак, коштів, які виділяє відповідач не вистачає на утримання неповнолітньої дитини, оскільки протягом місяця зазначені витрати становлять близько 3000 гривень, в зв»язку з чим просила суд стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання в розмірі 800 гривень до досягнення дитиною трирічного віку. В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, посилаючись на те, що відновлення шлюбних стосунків є неможливим, позивач підтримує стосунки з іншим чоловіком, з яким має намір створити сім»ю. Крім того позивач зазначила, що відповідач має достатній рівень доходів, оскільки надає аніматорські послуги, однак коштів, які він виділяє на утримання дитини, не є достатніми для забезпечення його нормального фізичного та духовного розвитку і життєдіяльності. Відповідач та його представник в ході розгляду справи заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач бажає відновити шлюбні стосунки, зберегти сім»ю і спільно з позивачем виховувати дитину. Також вони заперечували проти задоволення вимог щодо стягнення аліментів, оскільки відповідач добровільно надає допомогу на утримання дитини, однак відповідач зауважив, що якщо судом буде прийнято рішення щодо стягнення аліментів їх розмір повинен бути визначений відповідно до вимог чинного законодавства, а пред»явлений позивачем розмір аліментів є необґрунтованим. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.10.2010 р. між позивачем та відповідачем Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім»ї був зареєстрований шлюб, актовий запис № 3107. Від цього шлюбу у подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. В силу положень ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу (ст.105 Сімейного кодексу України). Згідно з ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин з 23 вересня 2011 р., мешкають окремо, не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет, взаєморозуміння між сторонами втрачено в зв»язку з постійними конфліктами, що виникали внаслідок різних поглядів на життя, різного усвідомлення прав і обов»язків кожного із подружжя. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що шлюбні відносини між сторонами продовжувались і після 23.09.2011 р., вони зустрічались, він відвідував дружину за місцем її проживання, оскільки періодичні зустрічі і спілкування не підтверджують наявність шлюбних відносин. Суд вважає, що подальше існування шлюбу є неможливим, оскільки це суперечить інтересам позивача, яка підтримує стосунки з іншим чоловіком, має намір створити іншу сім»ю, і категорично заперечує подальше спільне проживання з відповідачем. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Як зазначалось судом вище, сторони у справі не мешкають разом, не ведуть спільне господарство, не пов»язані спільним побутом, кожен з них живе власним життям. Відносини, які склались між сторонами, не дають суду можливості зробити висновок, що вони є сім»єю в розумінні ст.3 Сімейного кодексу України. Незважаючи на те, що відповідач заперечував проти розірвання шлюбу і просив надати сторонам строк на примирення, вважаючи, що сім»ю можна зберегти, суд приймає до уваги, що, починаючи з 23.09.2011 р. протягом двох років, сторони не відновили шлюбні стосунки. Дана справа про розірвання шлюбу розглядалась судом з березня 2013 року, однак позиція позивача щодо можливості подальшого проживання з відповідачем і можливості примирення не змінилась. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім»я існує формально, а отже шлюб між сторонами у справі може бути розірваний, оскільки позивач категорично заперечує подальше існування сім»ю, має намір створити іншу сім»ю і існування даного шлюбу порушує її права. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і у твердій грошовій сумі. На підставі до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров»я та матеріальне становищедитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істостне значення. Відповідно до 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьої років. Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на 1 дитину не може бути меншим 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум на місяць для дітей віком до 6 років до 30.11.2013 р. становив 972 гривні, а з 01.12.2013 р. становить 1032 гривні. Судом встановлено, що відповідач добровільно надавав кошти на утримання дитини, що підтверджується випискою з карткового рахунку, що належить позивачу, і не заперечувалось нею. Однак, зазначена допомога з моменту фактичного припинення шлюбних відносин носила нерегулярний характер і не у визначеній сумі. Розмір допомоги визначався за волевиявленням відповідача. При визначенні розмірі аліментів на утримання малолітньої дитини, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, який на підставі наявних доказів не є суб»єктом підприємницької діяльності, не має постійної роботи, однак є особою працездатного віку і його діяльність пов»язана з наданням аніматорських послуг, про що він не заперечував в ході судового розгляду. Крім того, суд приймає до уваги, що у [PERSON] на час розгляду справи відсутні інші аліментні зобов»язань, він не має тяжких захворювань, які б унеможливлювали його працевлаштування. Суд приймає до уваги матеріальне становище [PERSON], яка також має періодичний дохід від надання аніматорських послуг, отримує соціальну допомогу на дитину, не має аліментних зобов»язань, є працездатною. Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що кожного місяця вона витрачає 3000 гривень на утримання дитини, оскільки витрати на розвиваючі ігри та книжки, ліки та вітаміни, відвідування гуртків є додатковими витратами, пов»язаними з розвитком здібностей дитини та його лікування, тобто викликані певними особливими обставинами, що передбачає інший порядок їх компенсації. Крім того витрати на оплату комунальних послуг не можна віднести до витрат для забезпечення життєдіяльності дитини. Крім того, суд зважає на положення ст.141 Сімейного кодексу України, щодо рівних прав і обов»язків батьків щодо виховання і утримання дитини. З урахуванням наведених обставин суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. з урахуванням розміру допомоги, яку він надавав в добровільному порядку, а також на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 500 гривень. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, суд присуджує аліменти від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. ст.80 п.6 ч.1, 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір . підставі викладеного,

Outcome: partial