Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KP36340311 від 03.09.2006 року у розмірі 25689.66 грн., судові витрати у розмірі 256.90 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNH4KP36340311, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2271,09 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вищевказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 10.07.2013 року виникла заборгованість у розмірі 25689.66 грн., яка складається з наступного: - 1788.50 грн. - заборгованість за кредитом; - 8176.64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 14025.01 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1199.51 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» подала до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника ПАТ КБ «Приватбанк», позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Незважаючи на належне повідомлення про час та місце проведення судового засідання, відповідач до суду не з'явився, причину неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву до суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. З'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 03.09.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNH4KP36340311, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 2271,09 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03.09.2007 року. Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Частиною 1 ст.259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Крім того, оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи), у тому числі й щодо стягнення пені. Оскільки, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду поза межами строку, встановленого ст.257 ЦК України, а також не зазначило про наявність поважних причин для поновлення строку для звернення до суду, суд вважає, за необхідне застосувати строк позовної давності. На підставі викладеного суд вважає, що оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про захист порушеного права, то підстав для задоволення його позову не має. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed