Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з останнім перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2005 року по 30 квітня 2013 року. Вказує на те, що під час шлюбу ними спільно було набуто індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Довбуша, 14 в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, а також усі меблі та побутова техніка, що знаходиться в будинку. Зазначає, що на те, що [PERSON] відмовляється добровільно розділити спільно нажите майно, а саме завершений будівництвом в 2007 році даний житловий будинок та кухонні меблі, в яких її частка становить ? частину, а тому просила суд задовольнити позов. [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та подали зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання боргових зобов’язань подружжя та стягнення заборгованості, в якому частково визнали вимоги первісного позову, що до спільно нажитого майна за період знаходження в шлюбі та його розподілу в рівних частинах, але також наголосили на тому, що окрім вищезазначеного нажитого майна в них також є і боргові зобов’язання перед банківськими установами та особами в яких подружжя в борг зичило гроші на будівництво житлового будинку, та які на думку відповідача по первісному позову підлягають розподілу також в рівних долях. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги в повному об’ємі та заперечила в задоволенні зустрічних позовних вимог в повному об’ємі. Суд, заслухавши пояснення представників як і позивача так і відповідача, [PERSON], допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити задовольнивши в повному об’ємі первісні позовні вимоги. Так, згідно частини 1 статті 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до статті 71 СК України Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України ( 435-15 ). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень ст. ст. 60, 70, 71 СК України , а також, що відповідно до ч. 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя “, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з’ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 60, 70, 71 СК України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об’єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 05 березня 2005 року по 30 квітня 2013 року, що стверджується паспортними даними [PERSON], рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області № 718/808/13-ц від 30 квітня 2013 року. В шлюбі сторони набули майно, що підлягає поділу, а саме індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Довбуша, 14 в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, який відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого 18 червня 2007 року Кіцманським РБТІ серії ССС № 587857 власником якого являється [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ 898603 18 червня 2007 року виданого Мамаївською сільською радою за рішенням № 154/06 від 13 червня 2007 року. Крім того сторонами в шлюбі придбані на підставі договору-замовлення товару № 0000645 від 06 грудня 2007 року кухонні меблі «Луїзіана», та відповідно до рахунку загальна сума покупки склала 22441,00 гривень. Свідок [PERSON] суду показав, що за час спільного проживання його сина та невістки в шлюбі – сторони по справі будували будинок, а він дав останнім 15000 Доларів США і навіть більше, але це не був договір позички а наданий час хоче повернути свої кошти назад. Свідок [PERSON] суду показав, що він 01 вересня 2005 року позичив гроші [PERSON], для придбання будівельних матеріалів під будівництво будинку в с. Мамаївці в сумі 21000 Доларів США, при свідках [PERSON] та [PERSON], та отримав від відповідача розписку в якій зобов’язався повернути дані кошти до 31 грудня 2016 року. Свідок [PERSON] суду показав, що він 03 червня 2006 року позичив гроші [PERSON] для придбання будівельних матеріалів під будівництво будинку в с. Мамаївці в сумі 17000 Доларів США, при свідках [PERSON] та [PERSON], та отримав від відповідача розписку в якій зобов’язався повернути дані кошти до кінця 2016 року. Суд критично оцінює, покази даних свідків, оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Враховуючи наведені вимоги законодавства, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків такі обставини, як отримання коштів за договором позики та використання коштів за такими договорами. Наведені [PERSON] обставини щодо витрачання ним вищезазначених коштів на потреби сім’ї не знайшли свого обґрунтування а наявність розписок суд не розцінює як доказ того, що кошти за договорами позики являлися спільними коштами подружжя [PERSON], та спільно використовувалися на потреби сім’ї. Не знайшли в судовому засіданні і посилання [PERSON], на те, що кредитні кошти отримані ним за кредитними договорами укладеними між останнім та ПАТ «Дельта Банк» від 03 жовтня 2012 року, АР «Ерсте Банком» від 15 травня 2012 року являлися спільними коштами подружжя. До такого висновку суд прийшов з врахуванням того, що із пояснень в судовому засідання [PERSON], встановлено, що останній являється підприємцем, що ставить під сумнів використання даних коштів на потреби сім’ї, відсутність згоди [PERSON] на отримання даних коштів, що зобов’язувало б її до виконання зобов’язань по договорах Також суд критично оцінює, наявні в справі довідки Кіцманського УГГ ПАТ «Чернівцігаз» №№ 14, 913 від 17 вересня 2013 року, виданих [PERSON], що має у власності будинок за адресою с. Мамаївці вул.. Довбуша, 18, оскільки за однією довідкою заборгованість останнього становила станом на показник лічильника 3600 куб.м. від 24 травня 2013 року – 13071,75 гривень а за іншою станом на контрольний показник лічильника 3090 куб.м. від 20 березня 2013 року – 14511,77 гривень, не надано фіскальних чеків на підтвердження пояснень [PERSON] про часткову сплату даної заборгованості та не наведено фактичного боргу на момент розгляду справи, що суд розцінює як неналежний доказ в справі оскільки немає можливості визначити період та час погашення боргу. Знайшли в судовому засіданні підтвердження пояснення сторін, та документи в справі, а саме договору-замовлення товару № 0000645 від 06 грудня 2007 року та рахунку про те, що в спірному будинку знаходяться кухонні меблі «Луїзіана», вартістю 22441,00 гривень. Дані меблі на погляд суду являються хоча і подільною річчю та думки сторін, щодо їх поділу розійшлися - ніхто із сторін не бажає мати їх в якості майна подружжя а обидві сторони бажають компенсації один від одного, тому суд виходить з вимог ст. 183 ЦК України, та вважає, що поділити дане майно хоча і є можливим в натурі, але даний розподіл може призвести до втрати їх цільового призначення, оскільки дані меблі виготовлені ТОВ «Торговий дім «Ерготек» по замовленню, а тому вважає що дані кухонні меблі слід залиши в будинку та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в вигляді ? суми від вартості. Критично також суд оцінює надані [PERSON] чеки та накладні, якими останній підтверджує купівлю будівельних матеріалів, оскільки їх загальна сума становить 12434,92 гривень, їх більшість видана Павлу-Олегу Паскар, решта ж взагалі не містить імені покупця, печатки, підпису особи-продавця товарів, та визнає їх неналежними доказами в даній справі. Посилання ж [PERSON] на те, що Павло-Олег Паскар, це підрядник який безпосередньо замовляв будівельні матеріали, також не знайшло свого підтвердження, так як стороною на підтвердження його слів не надано жодного письмового доказу який би свідчив та підтверджував його покази. За таких обставин, та виходячи з Висновків Верховного Суду України від 01 липня 2013 року викладених у постановах, ухвалених за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. ст. 355 ЦПК України за перше півріччя 2013 року, в яких зазначено, що у процесі розгляду спору факт використання одержаного за договором на потребу сім’ї підлягає доказуванню зацікавленою особою, а наявність наданої в письмовій формі згоди другого з подружжя – з’ясування судом, суд вважає, що [PERSON] має право на частку в будинку в с. Мамаївці вул.. Довбуша, 18, так як і має право на частку в вище зазначених кухонних меблях, оскільки останні належали подружжю [PERSON] та набуті ними під час шлюбу та підлягають поділу. На підставі викладеного Висновків Верховного Суду України від 01 липня 2013 року викладених у постановах, ухвалених за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. ст. 355 ЦПК України за перше півріччя 2013 року, ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, ч.2 п.24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved