Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася у Голосіївський районний суд міста Києва із позовом до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - квартира) та усунення перешкод у користуванні майном, а саме - зазначеною частиною даної квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що спадкодавець [PERSON] - мати позивача і відповідача, яка померла у 2008 році, за життя у 2000 році склала заповіт, яким заповідала 50% (1/2) частки квартири позивачу. За життя спадкодавця вказана квартира була приватизована у рівних долях спадкодавцем та відповідачем у справі, який є братом позивача і, відповідно, сином спадкодавця. У червні 2008 року позивач звернулася до 17-ї Київської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину, проте їй було відмовлено з мотивів не представлення правовстановлюючого документу, який, як стверджує позивач утримується відповідачем, який відмовляється його надати і чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні ? частки квартири. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю з мотивів викладених у позовній заяві, представник відповідача заперечив у задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, залучене до участі у справі (а.с.36) надали письмове пояснення, яким поклалися на розсуд суду при постановленні рішення та заявили про можливість розгляду справи за відсутності їх представника (а.с.47-48). Вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність часткового задоволення позовних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що 15 грудня 2000 року спадкодавець [PERSON] склала заповіт, яким заповідала [PERSON] належну їй на праві власності частину квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.60-61). Дана обставина встановлена шляхом дослідження матеріалів спадкової справи, яка була витребувана із нотаріальної контори. Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач звернулася до 17-ї Київської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину (а.с.57), проте їй було відмовлено з мотивів не представлення правовстановлюючого документу на квартиру (а.с.88). Судом встановлено, що 17 червня 2009 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва позивачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування з підстав недоведеності порушення прав позивача відповідачем шляхом перешкоджання у отриманні документів. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 вересня 2009 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2009 року було скасоване і ухвалене нове, яким [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування з підстав того, що позивач не є особою, на яку спадкодавцем складено заповіт через невідповідність у написанні прізвища позивача. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.04.2012 року [PERSON] було відмовлено повністю у задоволенні позову до [PERSON], третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту належності заповіту, визнання права власності на квартиру, зобов'язання здійснити реєстрацію з підстав недоведеності того, що позивач є особою, на яку спадкодавцем складено заповіт через невідповідність у написанні прізвища позивача. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2012 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.04.2012 було скасоване, а позовні вимоги задоволено частково - встановлено факт належності [PERSON] заповіту, а в решті позовних вимог, і зокрема, визнання права власності - відмовлено, з підстав того, що суд не вправі розглядати питання, вирішення яких відноситься до компетенції відповідних державних органів, в даному випадку, органів нотаріальної юстиції. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищезазначені обставини, які доведені преюдиційним шляхом суд виходить з того, що заповіт дійсно було складено на ім'я позивача і остання набуває права спадкування ?-ї частини квартири, як спадкоємець за заповітом. Відповідно до ст.1223 ЦК Україні право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Вищезазначеними преюдиційними рішеннями суду було встановлено, що саме позивач зазначена у заповіті, і заповіт складений саме на неї, як спадкоємця. А тому суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що судовими рішеннями позивачу було відмовлено у праві на спадкування, оскільки таке не відповідає змісту вказаних судових рішень. Вказаний заповіт є дійсним і не оспореним і таким, що відповідає реальному волевиявленню спадкодавця за його життя. Відповідно до ч.2 ст.1226 ЦК України суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Судом встановлено, що відповідач внаслідок відсутності у неї правовстановлюючого документу на квартиру позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування зазначеного майна у визначений законом спосіб, оскільки не може на вимогу нотаріуса представити у нотаріальну контору зазначений документ. Судом встановлено, що між сторонами існував спір, що стало підставою звернення до суду [PERSON] до [PERSON] і ухвалення вищенаведеного судового рішення 17 червня 2009 року. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову відповідача у визнанні права власності позивача і оспорювання останнім такого права. Судом також встановлено, що Свідоцтво про право власності на житло від 14 червня 2000 року видане [PERSON] та [PERSON] зберігається у останнього, оскільки в матеріалах спадкової справи міститься копія такого Свідоцтва, яке останній подавав у нотаріальну контору (а.с.74). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеною у абз.5 п.3.1. у листа від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Разом з тим, позивач не довів належними і допустимими доказами обставини перешкоджання їй з боку відповідача у користуванні та розпорядженні ? частиною квартири. Окрім того, право власності в порядку спадкування на нерухоме майно виникає з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно у визначений законом спосіб а відтак, оскільки станом на момент подання позову позивач не набула права власності на нерухоме майно, то її вимога щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. В силу правил ч.1 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених у листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме - в частині визнання права власності в порядку спадкування.

Outcome: partial