Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила розірвати договір про спільну діяльність від 12.06.2012 року, укладений між нею та відповідачем [PERSON], стягнути з відповідача 30 000,00 грн. заборгованості за договором про спільну діяльність від 12.06.2012 року та зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] за актом приймання-передачі частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м., яку [PERSON] отримав відповідно до умов договору про спільну діяльність. Під час розгляду справи, позивач уточнила позовні вимоги та просила розірвати договір про спільну діяльність від 12.06.2012 року, що укладений між гр. [PERSON] та гр. [PERSON], стягнути з гр. [PERSON], на користь гр. [PERSON] 30000 грн. 00 коп. заборгованості по договору про спільну діяльність від 12.06.2012 року, зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] за актом приймання-передачі частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м., яку [PERSON] отримав відповідно до умов договору про спільну діяльність від 12.06.2012 року, та визнати за гр. [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 129,4 кв.м., яка знаходиться [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач [PERSON] зазначила, що вона 12.06.2012 року, на підставі ч. 1 ст. 142 Цивільного кодексу України, уклала з відповідачем [PERSON] договір про спільну діяльність. Пунктом 1.1. Договору позивач та відповідач узгодили, що предметом даного договору є: «Сторони за даним Договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності». Згідно пункту 3.1. Договору позивач в термін протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору зобов'язується передати відповідачу частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м. Актом приймання - передачі майна від 12.06.2012 року позивач передала, а відповідач прийняв частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м. Згідно пункту 4.1. Договору відповідач протягом 3-х робочих днів, з моменту підписання даного Договору зобов'язувався перерахувати позивачу платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 30 000 грн. Розділом 6 Договору встановлено, що внеском позивача є частина нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м., надана відповідачу на період дії даного договору на цілі сумісної діяльності, частка позивача складає 95%. Внесок відповідача - особиста трудова участь, а також 30000 (тридцять тисяч) грн., тобто частка відповідача складає 5 %. Однак, відповідач не виконує умови договору про спільну діяльність від 12.06.2012 року на претензії не реагує, то позивач змушена звернутися з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів. Представник позивача просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача просив справу слухати у його відсутність за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги визнав частково, заперечував проти позовних вимог про зобов'язання [PERSON] повернути майно, оскільки невиконання договору про надання послуг трапилось не з його вини, а з вини позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 12 червня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Пунктом 1.1. Договору позивач та відповідач узгодили, що предметом даного договору є: «Сторони за даним Договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності». Згідно пункту 3.1. Договору позивач в термін протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору зобов'язується передати відповідачу частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м. Актом приймання-передачі майна від 12.06.2012 року позивач передала, а відповідач прийняв частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м. Згідно пункту 4.1. Договору відповідач протягом 3-х робочих днів, з моменту підписання даного Договору зобов'язувався перерахувати позивачу платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 30 000 грн. Розділом 6 Договору встановлено, що внеском позивача є частина нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м., надана відповідачу на період дії даного договору на цілі сумісної діяльності, частка позивача складає 95%. Внесок відповідача - особиста трудова участь, а також 30000 (тридцять тисяч) грн., тобто частка відповідача складає 5 %. Крім того, пунктом 5.2. Договору, керівництво сумісною діяльністю за даним Договором, а також ведення спільних справ доручається відповідачу. Пунктом 7.2. Договору визначено, що підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється в термін, на підставі окремого балансу, який складає відповідач. Баланс повинен бути поданий позивачу, не пізніше 30 числа, кожного календарного місяця, поточного року. З поданої позовної заяви та доданих документів вбачається, що вимоги даного пункту Договору повністю ігноруються відповідачем, звіт про діяльність на протязі року, жодного разу не було подано позивачу, прибуток від здійснення спільної діяльності не перераховувався на користь позивача. Оскільки, в договорі про сумісну діяльність мета є загальною для всіх учасників, то позивач 20.08.2013 року вручив претензію відповідачу про розірвання Договору та сплату заборгованості в розмірі 30 000 грн. Однак, відповідач проігнорував зазначену претензію та не виконує умови договору про спільну діяльність. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Статтею 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. Відповідно до п. 9.5 Договору про спільну діяльність даний Договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною своїх зобов'язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем умови Договору виконувалися неналежним чином. Також, судом встановлено, що відповідач безпідставно зайняв більшу частину нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м., [ADDRESS], загальною площею 129,4 кв.м., та використовує її зовсім з іншою метою ніж це було передбачено Договором, та стверджує, що у позивача відсутні будь-які підстави для володіння, розпорядження та користування спірною будівлею і він фактично одноособово її відремонтував та створив новий об'єкт нерухомості. Як вбачається з даних Договору купівлі-продажу від 02.11.2004 року позивач придбала нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS], а згодом провела ремонтно-опоряджувальні роботи, належної їй на праві власності нежитлової будівлі та отримала відповідну дозвільну документацію на виконання таких робіт. Відповідно до Технічного звіту, позивач [PERSON] є користувачем земельної ділянки, загальною площею - 374,18 кв.м., під нежитловою будівлею, що складається з: земельної ділянки, загальною площею 151.14 кв.м., кадастровий №8000000000:91:134:0056, розташованої [ADDRESS], та земельної ділянки, загальною площею 223,04 кв.м., кадастровий №8000000000:91:134:0057, що розташована [ADDRESS], а також сплачує відповідні податки за користування землею, та слідкує за благоустроєм прилеглої території. Крім того, згідно Висновку експерта від 24.09.2013 року № 0631, нежитлова будівля, загальною площею 129,4 кв.м., [ADDRESS], відповідає вимогам чинним в галузі будівництва України. Тобто, на момент підписання Договору між позивачем та відповідачем, [PERSON] вже було створено об'єкт нерухомості, яким вона користувалася та розпоряджалася на власний розсуд. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та те, що відповідач [PERSON] не виконав належним чином свої зобов'язання відповідно до умов договору про спільну діяльність та те, що позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, то суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 801,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved