Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до відповідача ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року позивач був прийнятий на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» . 26.10.2011 року наказом по підприємству № 90/ОС позивач був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Не погоджуючись зі звільненням позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом про поновлення його на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 12.04.2012 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду у задоволені позовних вимог позивачу було відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з вказаним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду позивач подав апеляцію на це рішення до апеляційного суду Запорізької області. 11 липня 2012 року рішенням апеляційного суду Запорізької області апеляційна скарга позивача була задоволена і рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 12.04.2012 року було скасоване та по справі було ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги позивача були задоволені, він був поновлений на роботі, з відповідача було стягнуто заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди набрало законної сили, та було виконано відповідачем. Рішення апеляційного суду в частині поновлення позивача на посаді директора філії ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» не виконано до теперішнього часу. У зв'язку з порушеними правами позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, і просить суд стягнути з ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення апеляційного суду Запорізької області про поновлення його на посаді директора філії ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», починаючи з 11 липня 2012 року і по дату постановлення рішення суду, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 грн.. У судовому засіданні позивач по справі наполягав на задоволенні своїх позовних вимог і просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та просив суд відмовити у їх задоволені в повному обсязі, та надав суду письмові заперечення, які долучив справи, до крім того просив суд застосувати до позовної заяви строки позовної давності. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засідання і сторони не заперечували проти встановлених фактів, на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року позивач був прийнятий на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» . 26.10.2011 року наказом по підприємству № 90/ОС позивач був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Не погоджуючись зі звільненням позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом про поновлення його на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 12.04.2012 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду у задоволені позовних вимог позивачу було відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з вказаним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду позивач подав апеляцію на це рішення до апеляційного суду Запорізької області. 11 липня 2012 року рішенням апеляційного суду Запорізької області апеляційна скарга позивача була задоволена і рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 12.04.2012 року було скасоване та по справі було ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги позивача були задоволені, він був поновлений на роботі, з відповідача було стягнуто заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Відповідач про справі на виконання вимог рішення апеляційного суду Запорізькій області від 11 липня 2013 року виплатив заробітну плату позивачу лише в січні 2013 року. До теперішнього часу позивач по справі на посаді директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково - виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» не поновлений, заробітну плату не отримує. Вказані факти не оспорювалися сторонами у судовому засіданні, тому суд в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, вважає їх достовірно встановленими. Згідно ч.1 ст.110 ЦПК України - позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та згідно зі ст.235 Кодексу законів про працю України, оскільки оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону «Про оплату праці» від 24.03.1995 р., порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.2.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 (з наступними змінами) при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 місяці роботи, що передують випадку, з яким пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Виходячи зі змісту рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року, було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 331 грн. 08 коп.. Виходячи з встановлених у судовому засіданні фактів, позивач з вини відповідача не отримує заробітну плату з 11 липня 2012 року і до 25.06.2013 року., що складає 241 робочій день, за цей період відповідача повинен сплатити позивачу заробітну плату за весь час вимушеного прогулу яка становить 241 х 331грн. 08 коп. = 79 790 грн. 28 коп. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, суд вважає, що вимоги у цій частині повинні бути задоволені частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації власного життя. Згідно Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3), і що, застосовуючи норми КЗпП щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом статті 124 Конституції України потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Відповідно до п. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У своєї позовній заяві позивач не навів достатніх доказів завдання відповідачем моральної шкоди на вказану суму, тому суд з урахуванням з конкретних обставин справи, та виходячи з принципів розумності та справедливості визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 грн., який на думку суду є достатнім для компенсації за моральні страждання позивачу. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial