Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-28 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] Доповнивши позовні вимоги (а.с.155,156), він просив суд визнати частково недійсним заповіт, який 13 березня 2009 року [PERSON] склала на користь відповідачки, а також стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Позивач та його представник [PERSON] суду пояснили, що спадкодавець [PERSON] була дуже близькою позивачу людиною; завдяки їй позивач став священником. Весь час його навчання в семінарії вона всіляко матеріально і морально підтримувала його. Із свого боку він також турбувався про [PERSON] і допомагав їй. 22 жовтня 1998 року [PERSON] залишила на його користь заповіт на належну їй квартиру [ADDRESS] (далі по тексту рішення - квартира, спірна квартира). До останнього дня свого життя [PERSON] говорила, що квартиру вона залишила позивачу. За життя [PERSON] була власницею ще і частки будинку по [ADDRESS], який вона хотіла залишити [PERSON] Тільки після смерті [PERSON] з»ясувалося, що заповітом від 13 березня 2009 року їй вона заповідала все своє майно Позивач пояснив, що так сталося через помилку - як людина юридично необізнана, [PERSON] помилково вважала, що квартира їй вже не належить, оскільки заповіт на квартиру вона раніше склала на його користь. [PERSON] позов не визнала. Її представник [PERSON] суду пояснив, що оспорюваний заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 13 березня 2009 року державним нотаріусом [PERSON], відповідав дійсній волі спадкодавця і жодних законних підстав для визнання його недійсним повністю чи частково немає. Наголошував, що скасування чи визнання недійсним заповіту не відновлює дію попередніх заповітів. Третя особа - державний нотаріус [PERSON] - суду пояснила, що зараз неможливо пригадати, про що саме йшла мова в момент посвідчення заповіту, але завжди нотаріус розпитує заповідача про майно, власником якого він є, про попередні заповіти, щоб з»ясувати дійсні наміри щодо розпорядження особою своїм майном на випадок смерті. Посилаючись на приписи частини 4 статт1 1254 Цивільного Кодексу України зауважила, що навіть визнання судом заповіту недійсним через помилку заповідача не відновить дію попереднього заповіту на користь [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] - просила суд слухати справу без її участі (а.с. 126). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] ставилася до позивача як до рідного сина. Він теж турбувався про неї, особливо під час тяжкої хвороби в останні місяці її життя. Свідок [PERSON] розповіла, що у 2001 році [PERSON] передала заповіт як дарунок позивачу на день його народження. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зі слів [PERSON] знали, що квартиру вона залишила [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поміж іншим повідомили також, що [PERSON] шкодувала про своє рішення заповідати частину будинку [PERSON], яка її не доглядає і нічим не допомагає. Свідки підтвердити, що всі клопоти по похованню та поминальним обідам взяла на себе родина позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: За життя [PERSON] була власницею однокімнатної квартири [ADDRESS] та частини будинку по [ADDRESS]. Із позивачем [PERSON] [PERSON] пов»язували давні дружні стосунки, вони дбали один про одного як рідні люди. 22 жовтня 1998 року [PERSON] заповідала [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] (а.с.11). 29 лютого 2000 року належну їй частку будинку вона заповідала [PERSON] 13 березня 2009 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса [PERSON] і скасувала заповіт на користь [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 83). Тоді ж вона залишила заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON], [INFO]. Влітку 2012 року у [PERSON] виявили онкологічне захворювання. Надавав допомогу в обстеженні, лікуванні та догляд за нею до останніх днів її життя здійснював [PERSON] Поховання [PERSON], організацію ритуальних обідів взяв на себе [PERSON] У подальшому [PERSON] у рахунок компенсації таких витрат передала йому 900 доларів США. У число спадкоємців [PERSON] за законом [PERSON] не входить. Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсніть іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (стаття 1257 ЦК України). Відповідно до статті 1254 ЦК України заповідач має право в будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього кодексу. З огляду на зазначені норми права та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання заповіту частково недійсним немає. Так, оспорюваний заповіт не містить кількох окремих розпоряджень заповідача, а складається з одного розпорядження всім майном на користь відповідачки. Пояснення позивача, показання допитаних свідків є явно недостатніми доказами для висновку про те, що [PERSON], яка до цього двічі вже складала заповіти, помилялась щодо природи такого правочину, а також прав та обов»язків, які на його підставі можуть виникати. З дати складання заповіту на користь [PERSON] і до смерті заповідача пройшов тривалий час - більше трьох років. Сама [PERSON] не внесла зміни у заповіт, не скасувала його і не склала новий заповіт через свою помилку щодо істотних обставин спірного правочину. Пояснення свідків, які знали зі слів [PERSON], що квартиру вона залишила [PERSON], нічим іншим не підтверджуються. Їх показання про те, що за своїми релігійними переконаннями така порядна та достойна людина, якою була [PERSON], не могла б залишити дорогу для неї особу, до того ж священика, без обіцяного йому майна, по суті є міркуваннями свідків щодо обставин справи. У відповідності до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить із положень частини 1 статті 23 ЦК України про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Заповідач [PERSON] ніяких зобов»язань на спадкоємця [PERSON] щодо вчинення певних дій немайнового характеру або спрямованих на досягнення суспільно корисної мети не покладала. Ні позивач, ні його представник не пояснили суду яке саме правопорушення вчинила [PERSON], яке б давало підстави для стягнення з неї моральної шкоди на користь позивача. «Неморальна», нечесна на його думку, поведінка відповідачки, яка стала причиною переживань позивача, за законом не є підставою для стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного, відповідно до статей 212-215, 218 ЦПК України, -

Outcome: dismissed