Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-16 00:00:00

Позивач 05.08.2013 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до [PERSON] про призначення аліментів та просив стягнути з неї аліменти на утримання чоловіка у розмірі 1000 грн. щомісячно на користь [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2000 році він уклав шлюб з [PERSON] 25.07.2013 року Приморським районний судом м.Одеси шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення відповідачка ухиляється від утримання чоловіка, не допомагає йому та погрожує виселити його з будинку, де вони мешкали разом понад 12 років. Позивач на теперішній час не має можливості працювати, обслуговувати себе, оскільки його стан здоров'я не дає йому змоги навіть приготувати собі їжу. Він є інвалідом ІІ групи, внаслідок загального захворювання і така інвалідність встановлена йому з 21.04.2010 року довічно, тобто почав отримувати пенсію по інвалідності у розмірі 894,00 грн. під час шлюбу. На даний час позивач інших джерел доходів не має, тому його матеріальне становище є вкрай скрутним і потребує матеріальної допомоги. Відповідач працює та отримує заробітну плату приблизно 5 000 грн. і тому має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє згідно довіреності від 02.07.2013 року (а.с. 13), підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. При цьому він також пояснив, що у сторін від цього шлюбу є неповнолітній син [PERSON], вони з відповідачкою мешкабть в будинку її дідуся. Після розлучення відповідачка вигнала позивача з будинку та на даний час він знаходиться у своєї сестри на Фонтане. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. При цьому вона пояснила, що з 2000 року вони з позивачем перебували у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час спільного мешкання вони проживали у будинку її дідуся, весь час позивач зловживав спиртними напоями, грошей на утримання її та дитини не надавав. В 2005 році позивача побили, він лежав у лікарні, та після цього отримав інвалідність з 05.04.2006 року. За час спільного подружнього життя позивач був зареєстрований у свого батька, тобто представника позивача, після розлучення у сторін була домовленість, що позивач переїде жити до батька, але не бажаючи брати на себе турботи про сина інваліда, батько позивача за день до розірвання шлюбу виписав його зі своєї квартири. Позивач жив у неї до 23.09.2013 року, весь цей час він влаштовує сварки, з сином розмовляє брутальною лайкою, через що син не хоче приходити до дому і тому та залишається у її батьків. Але після того, як вона дізналась, що позивач подав на неї до суду про стягнення аліментів, вона його вигнала. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 04.08.2000 року було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис № 379. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю. Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25.07.2013 року по цивільній справі № 522/11573/13-ц шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з наявного в матеріалах справи пенсійного посвідчення № [NUMBER] виданого 22.09.2010 року, позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання довічно. (а.с. 3). Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси [PERSON] знаходиться на обліку в фонді і отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи у розмірі 994 грн. (а.с. 20). Відповідно ст.75 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно ст.76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами існують неприязні відносини, після розлучення між ними була домовленість, що позивач переїде жити до свого батька, тобто за місцем своєї реєстрації. Як вбачається з копії паспорта [PERSON], позивач був знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS], 24.07.2013 року. Позов поданий до суду 05.08.2013 року. З пояснень відповідачки [PERSON] та наданої нею в судовому засіданні копії трудової книжки вбачається, що на даний час відповідачка офіційно не працює, постійного заробітку немає. Відповідно до ч.2 ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Також судом встановлено, що разом з відповідачкою проживає неповнолітній син, який повністю знаходиться на її утриманні, позивач матеріально допомоги на утримання сина не надає на протязі всього спільного життя, що також в судовому засіданні підтвердив представник позивача. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вищевикладеного, представником позивача не надано суду належних доказів, які б свідчили, про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу (аліменти) позивачу. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed