Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-08 00:00:00

Позивачі у червні 2013 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві посилалися на те, що 26 квітня 2008 року вони ( позивачі) уклали договір з [PERSON] про відчуження 2/3 частки своєї квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26.04.2008 року за р.№ 3962. Оскільки на той час вони були вже особами пенсійного віку, більш того [PERSON] дуже тяжко хворів, а їх син - [PERSON] допомагав їм матеріально, вони погодились на підписання вищевказаного договору взамін матеріального забезпечення. Їм не були відомі юридичні терміни, які використовувалися в тексті договору, їх значення, вони були впевнені в тому, що договором передбачені всі істотні умови, про які вони домовилися з їхнім сином. [PERSON] пообіцяв їм довічне матеріальне забезпечення, забезпечення харчуванням та догляд. При цьому, [PERSON] запропонував суму матеріальної допомоги, а саме: 4000,00 гривень щомісяця з можливим підвищенням вказаної суми в залежності від рівня інфляції, про що була складена та особисто ним підписана розписка. Крім того, [PERSON] пообіцяв їм всіляку допомогу при покупці ліків, поліпшення житлових умов. Декілька років їх син сумлінно дотримувався свого слова, виконував взяті на себе обов'язки. Але, починаючи з вересня 2012 року [PERSON] зовсім їм не допомагає. Вони люди похилого віку, пенсію отримують дуже маленьку, на життя не вистачає. Крім того, за станом здоров'я, вони дуже хворі люди. У зв'язку з поганим станом здоров'я, вони потребують постійного догляду, забезпечення ліками, їм тяжко вести домашнє господарство, виконувати хатню роботу. На всі їх нарікання на сьогоднішній день [PERSON] не звертає уваги. Вони вимушені звертатися за допомогою до сусідів та знайомих. У січні 2013 року, одна з їх знайомих запропонувала їм всіляку допомогу за умови укладання з нею договору довічного утримання. Так як всі документи на квартиру зберігаються у [PERSON], вони вирішили звернутися до нього з питанням розірвання укладеного між ними договору з метою подальшого укладення договору довічного утримання з іншою особою. Але, [PERSON] їм повідомив, що ніяких договорів стосовно частини квартири № 36, що знаходиться у буд. № 32 по вул. Косіора у м. Дніпропетровську вони укласти не зможуть, оскільки у 2008 року ними був укладений договір дарування їх частини квартири [PERSON] і на цей час ця квартира належить йому повністю. При підписанні договору у 2008 році вони були впевнені, що завдяки цьому забезпечують собі довічне утримання з боку [PERSON], а замість цього: отримали те, що залишились і без майна, і без матеріального забезпечення своєї старості. Вони не усвідомлювали, що зробили відчуження своєї частини квартири [PERSON] на підставі договору дарування, без умови їх довічного утримання. Помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення стосовно умов підписаного ними договору, про порушення своїх прав дізналися лише січні 2013 року, коли звернувшись з конкретним запитанням щодо розірвання договору до [PERSON] Просили суд: поновити строк позовної давності для захисту цивільних прав [PERSON], [PERSON] на подання позовної заяви про визнання недійсним договору дарування від 26.04.2008 року; визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири, укладений ний між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26.04.2008 за реєстровим номером 3962; скасувати державну реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 26.04.2008 року; поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та 1/3 цієї квартири за [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачів просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання зявився. Позовні вимоги визнав та просив суд позов задовольнити. Вказав, що відповідачем позов визнається в повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивачів, представника відповідача вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачам та відповідачу на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 07 червня 2007 року за реєстром №4027, номер правочину: 2138610, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.07.2007 року, реєстраційний номер:181874162 на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. Відповідно до договору про поділ майна ( квартири) що є спільною сумісною власністю від 26 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3960 [PERSON], [PERSON] і [PERSON] домовилися про поділ квартири за вищевказаною адресою, що є їхньою спільною сумісною власністю, і вважають, що їхні частки у праві спільної власності на цю квартири є такими: [PERSON] -1/3 ( одна третя), [PERSON] -1/3 ( одна третя), [PERSON] 1/3 ( одна третя) ( а.с.29). 26.04.2008 року між позивачами та відповідачем був укладений договір дарування квартири. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3963 (а.с.6). Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП ДМБТІ № 19097862 від 05.06.2008 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.31). Згідно до розписки від 26.04.2008 року [PERSON] зобовязувався по життєво виплачувати матеріальне забезпечення [PERSON], [PERSON] в розмірі 4000 грн. на місяць з можливим підвищенням суми взамін підписання договору на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7). В судовому засіданні встановлено та не заперечується представником відповідача, що позивачі не мали наміру укладати договір дарування, оскільки, зважаючи на похилий вік, стан здоровя та перспективу догляду і утримування бажали укласти з відповідачем такий договір, за яким відповідач забезпечував позивачів довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу квартири у власність відповідача лише після смерті позивачів, як винагорода за турботу та піклування. Судом встановлено та не заперечується представником відповідача, що позивачі уклали оспорюваний договір дарування внаслідок помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, прав та обов'язків сторін, правових наслідків оспорюваного договору, а наслідки помилки не можливо усунути без ухвалення судом рішення на користь позивачів. Помилка позивачів заключалася у неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, яке фактично не відповідало їм справжнім намірам, а відтак помилка позивачів при укладанні оспорюваного правочину має істотне значення. Крім того, суд приймає до уваги, що в наслідок укладеного договору дарування, позивачі були позбавлені права власності на житло., що позивачі є людьми похилого віку, отримують невелику пенсію ( а.с. 8,9), за станом здоров'я, вони дуже хворі люди ( а.с. 10-14) та у зв'язку з поганим станом здоров'я, вони потребують постійного догляду. Суд також бере до уваги, наявність повної довіри позивачів до відповідача, наявність розписки від 26.04.2008 року та пояснення представника відповідача, що така матеріальна допомога відповідачем надавалася позивачам до кінця 2012 року, та в звязку з скрутним матеріальним становищем відповідач перестав надавати таку допомогу позивачам. Згідно ч. 3\~ ст. 203 ЦК України\~ волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5\~ ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1\~ ст.717 ЦК України\~ за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, виходячи зі змісту даної норми, договір дарування за своєю правовою природою створює певні обов'язки лише для однією сторони - дарувальника і не передбачає виникнення будь яких обов'язків для іншої сторони - обдарованого. Згідно ч. 2\~ ст.717 ЦК України \~ договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З огляду на викладене, суд вважає, що договір дарування, укладений між позивачами та відповідачем, не відповідав внутрішній волі позивачів, як суб'єкта правочину, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату та не був спрямований на настання наслідків, яких бажала позивач. Таким чином, встановлені в судовому засіданні обставини справи дають підстави суду вважати, що позивачі при укладенні спірного правочину помилилась щодо обставин, які мають істотне значення для його укладення. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачі не мали наміру укладати договір дарування, оскільки даний договір створив для них небажані наслідки. Відповідно до ч. 1\~ ст.229 ЦК України\~ якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення строку позовної давності та визнання недійсним договору дарування квартири за [ADDRESS], укладеного 26.04.2008р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3962 із застосування наслідків його недійсності. Згідно ч. 1 ст.236 ЦК України\~ правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1\~ ст.216 ЦК України\~ передбачені правові наслідки недійсності правочину, згідно яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тобто, в разі недійсності правочину сторони повертаються у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину - двостороння реституція. Крім того, згідно\~ ст.174 ЦПК України \~ відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Згідно ч. 4\~ ст.174 ЦПК України\~ у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на зміст норми\~ ст.174 ЦПК України \~ судом приймається безумовне визнання відповідачем позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивачів понесені судові витрати в сумі 344 грн. 10 коп. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved