Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

В червні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції, про поновлення строку позовної давності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів дарування недійсними та повернення сторін в попередній стан. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 19.12.1990 року уклали шлюб та [INFO] року у них народився син [PERSON]. З 2000 року позивач виїхав працювати до м. Москва на заробітки. 20.12.2002 року за спільні кошти вони придбали 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. За взаємною згодою подружжя право власності на вказану частину будинку на підставі договору купівлі-продажу оформили на [PERSON] В подальшому, 02.02.2006 року, [PERSON] без відома та згоди її чоловіка [PERSON] подарувала спірну частину житлового будинку [PERSON], який наступного дня, 03.02.2006 року, подарував [PERSON] вказану 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Дізнавшись про таке [PERSON] звернувся за захистом свого порушеного права до прокурора міста Бердянська. Проведеною прокурорською перевіркою 20.02.2006 року було встановлено, що порушення законодавства не виявлено, позивачу роз'яснено право звернення до суду. Позивач самостійно та через свого представника звертався до суду та правоохоронних органів. Оскаржував рішення правоохоронних органів до вищестоящих інстанцій. 17.01.2011 року Бердянським МВ ГУМВС України в Запорізькій області було порушено кримінальну справу за ознаками ст..190 КК України, досудове слідство по справі триває до теперішнього часу. Шлюб [PERSON] та [PERSON] 29.03.2007 року було розірвано. Позивач вважає вищевказані договори дарування недійсними оскільки на момент їх укладення спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя і він як чоловік своєї згоди на відчуження майна не давав. Також сторони договорів дарування не виконали умови ст..717 ЦК України тому у відповідності до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є підстави для визнання договорів дарування недійсними. Посилаючись на ст.ст.60, 63, 65, 70 СК України, ст.ст.203, 215, 366, 368, 369, 717 ЦК України, просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити його, визнати 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS], таким майном, що набуте спільно під час шлюбу, визнати недійсним договір дарування укладений 02.02.2006 року між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір дарування укладений 03.02.2006 року між [PERSON] та [PERSON], повернути сторони у попередній стан. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позові (а.с.104-107). Додатково суду пояснив, що позивач [PERSON] особиста та через представників з 2006 року приймає заходи для захисту свого порушеного права шляхом звернення до судових та правоохоронних органів. Порушена кримінальна справа з 2011 року знаходиться на стадії досудового слідства. Позивача та відповідачів викликали до міліції для допиту. Особу шахрая не встановлено, справа порушена по факту. У подружжя [PERSON] є син який на час укладення договорів дарування мешкав з матір'ю в спірному будинку та не досяг повноліття. Відповідач [PERSON] приховала від нотаріуса той факт, що вона перебувала в шлюбі. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.59, 110, 111), заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, причини неявки суду не повідомила. В минулому судовому засіданні позовні вимоги та викладені в позові обставини визнала, суду пояснила, що купівлею частини будинку займалася вона, а гроші дали [PERSON] та її батько. Не могла зареєструвати договір в БТІ тому звернулася до [PERSON] по допомогу та оформила на нього довіреність. На той час вона ніде не працювала та потребувала коштів для проживання тому домовилась з [PERSON] обміняти частину будинку на інше житло з доплатою. На той час паспорта у неї не було, а було тимчасове посвідчення в якому не стояла позначка про шлюб. Оформленням нового паспорту також займався [PERSON]. Він сказав їй, що необхідно переїхати для продажу будинку, гроші обіцяв віддати згодом. Він передав їй десь 200 доларів США, а згодом зник. Десь через місяць вона розповіла про все чоловіку [PERSON], в будинку вже жили [PERSON] з чоловіком та сином. В спірній частині будинку вона проживала з неповнолітнім сином який фактично був зареєстрований у свекра. На момент укладення договору дарування розуміла, що погіршує умови проживання дитини. Відповідач [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.58, 112, 113), заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. В минулому судовому засіданні позовні вимоги тне визнав, суду пояснив, що йому повідомив ріелтор про терміновий продаж спірної частини будинку. Він передав 7500 доларів США особисто [PERSON] Ріелтор запропонував укласти саме договір дарування оскільки були ще сусіди яких необхідно було б вести до нотаріуса. Він придбав це майно для його перепродажу за дорожчою ціною. Отримав за житло приблизно 8500 доларів США. Також оформив договір дарування. Під час оформлення документів у нотаріуса діти в помешканні зареєстровані не були. Усі документи перевіряв нотаріус. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.97, 114). Раніше надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. У задоволенні позову просить відмовити. Також зазначила, що [PERSON] отримала гроші від [PERSON], а вона в свою чергу придбала будинок у [PERSON] (а.с.97). Від третьої особи Бердянської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без їх представника (а.с.115, 118). Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області Аліпова І.А. вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Суду пояснила, що [PERSON] зверталася 25.01.2005 року до них с заявою про продаж квартири та придбання будинку за умови оформлення права власності на ім'я дитини [PERSON]. Його житлові умови не погіршувались тому дозвіл було надано. Інформації про порушення прав дитини [PERSON] на той час не було. Представник третьої особи Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.117), заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Суд на підставі ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб на підставі наявних у ній даних в заочному порядку з урахуванням раніше наданих пояснень. Свідок [PERSON], рідна сестра позивача, суду показала, що вона в 2006 році дізналася про бажання [PERSON] обміняти житло придбане сумісно з позивачем [PERSON] Оскільки [PERSON] перебував в м. Москва на заробітках та оформив на неї довіреність, вона зверталась до прокуратури з питанням порушення його майнових прав однак їй було відмовлено. Також вона разом з адвокатом зверталася до суду з позовом який було залишено без розгляду, а згодом повернуто через відсутність чітких відомостей про відповідачів. [PERSON] працював в Москві та висилав гроші [PERSON] для придбання житла, на той час відносини у них були нормальні. В спірній частині будинку фактично мешкала [PERSON] разом з сином [PERSON], позивач [PERSON] періодично приїжджав. [PERSON] виселили з житла та уклали договори дарування. З того часу дитина мешкала у неї - свідка. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] дитина продовжує жити у неї, свідка. Вислухавши пояснення присутніх осіб, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19.12.1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с.9). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №2-2156/07 від 29.03.2007 року, яке набрало законної сили 09.04.2007 року, вказаний шлюб було розірвано (а.с.18). За час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2002 року, 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Цей договір посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за №3960 (а.с.10, 15, 82-84). Згідно зі ст.60 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закону було закріплено у ст.22 КпШС України, який діяв до 01.01.2004 року, та був чинний на час придбання спірного будинку відповідно до якої, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.70 СК України, ст.372 ЦК України, частки чоловіка та дружини в праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором. Статтею 28 КпШС України, передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка втратила чинність з 21.12.2007 року, роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п.23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.1997 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про надання права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до ст.ст.3, 21, 24 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки; сім'я створюється на підставі шлюбу; шлюбом є сімейний союз жінки і чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану; подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Таким чином, належних доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна подружжя, відповідачами не надано, за таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS], такою, що набута спільно під час шлюбу, підлягають задоволенню. 02.02.2006 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за умовами якого останній прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Цей договір посвідчений [PERSON] нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за №3-171 (а.с.12-13, 65). На підставі вказаного договору дарування 03.02.2006 року Бердянським КПТІ за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.66, 71). Того ж дня, 03.02.2006 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах малолітнього сина [PERSON], уклали договір дарування, за умовами якого останній в особі представника прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Цей договір посвідчений [PERSON] нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за №3-191 (а.с.14, 64). На підставі вказаного договору дарування Бердянським КПТІ за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.15). Отже розглядаючи іншу частину позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, повернення сторін у попередній стан, заяву [PERSON] про застосування позовної давності та заяву [PERSON] про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦК України, передбачено застосування судом позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Позивач в своєму позові просить поновити строк позовної давності посилаючись на те, що дізнавшись про відчуження будинку без його згоди одразу звернувся до прокуратури м. Бердянська за захистом свого порушеного права після чого неодноразово звертався до міліції та суду. Його позов поданий до Бердянського міськрайонного суду було повернуте через не усунення недоліків та відсутність точних даних про місце проживання відповідачів. Він неодноразово оскаржував рішення органів прокуратури та міліції до вищих інстанцій і 17.01.2011 року за фактом шахрайства, за ознаками злочину передбаченого ст.190 КК України, порушено кримінальну справу, досудове розслідування якої триває до теперішнього часу (а.с.16, 18, 19, 120). Враховуючи, що позивач дізнавшись в лютому 2006 року про порушення свого права одразу почав приймати заходи для його захисту, що продовжує робити до тепер, суд вважає, що причина пропуску позовної давності при повторному зверненні до суду з даним позовом є поважною тому строк позовної давності підлягає поновленню. Згідно ст.65 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до положень ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В судовому засіданні встановлено, та підтверджено сукупністю доказів, що [PERSON] розпорядилася спільним з [PERSON] майном без отримання у встановленому законом порядку згоди останнього. До того ж відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнали той факт, що відчуження нерухомого майна було оплатним, хоча укладалися договори дарування, що підтвердили своїми усними та письмовими поясненнями (а.с.97). Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч.1,3 ст.215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, судом встановлено, що сторони домовилися про всі суттєві умови договору купівлі-продажу майна, що підтверджується поясненнями сторін. У відповідності до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Виходячи з того, що насправді між сторонами був вчинений договір купівлі-продажу квартири, відносини мають регулюватись ст.ст.655-711 ЦК України. Згідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договорів дарування недійсними, повернення сторін у попередній стан, також задовольнити.

Outcome: approved