Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом до відповідача із мотивуючи тим, що з 1981 р. по 2006р. працював у підземних умовах на шахтах, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» а також з жовтня 1997 р. по травень 1999 р. на шахті «Надія», на даний час ПАТ «шахта «Надія». У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та важких умовах праці захворів на професійне захворювання у вигляді силікозу І ст., бронхіту, емфіземи легень ДН І ст.. На підставі акту від 14.06.2007 р. розслідування хронічного профзахворювання форми П-4, складеного відповідачем (ДП «Львіввугілля») встановлено, що таке виникло в результаті роботи в шкідливих умовах праці під землею на шахті, через незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 02.07.2007 р. йому вперше і безтерміново встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності та ІII група інвалідності. Встановлена потреба у витратах на ліки та лікуванні в ЛПЗ. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 50% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 30000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що в продовж 1981 р. по 2006 р. працював під землею у шкідливих умовах на шахтах «Степова», «Відродження», «Великомостівська», які на даний час є структурними підрозділами ДП «Львівугілля». Окрім цього працював на шахті №9 (ПАТ «Надія»). Внаслідок роботи у шкідливих та важких умовах праці, отримав професійне захворювання та втратив працездатність. 02.07.2007 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності, 50% втрати працездатності по професійному захворюванню. Змушений постійно проходити медичне лікування. Через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача Бойко З.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обґрунтування яких повідомила, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Також зазначила, що позивачем пропущений трьох місячний термін звернення до суду передбачений КЗпП України. Крім цього, додала, що позивач також працював на шахті «Надія», яка не входить до складу ДП «Львіввугілля». Тому вважає, що шкода здоров'ю позивача була завдана і внаслідок роботи на даній шахті. Представник відповідача ПАТ «шахта Надія» у судовому засіданні позов заперечив. Пояснив, що позивач пропрацював на шахті «Надія» з жовтня 1997 р. по травень 1999 р. і за цей час проходив щорічні медичні огляди, за результатами яких вважався фізично здоровим. Вважає що відсутня вина ПАТ «шахта «Надія» у заподіянні [PERSON] моральних стражань. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що впродовж позивач впродовж 1981 -2006 р.р. працював під землею у шахтах, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» а також на шахті «Надія» з жовтня 1997 р. по травень 1999 р. Внаслідок роботи в особливо шкідливих та тяжких умовах праці під землею на шахті позивач захворів на професійне захворювання силікоз І ст., бронхіт, емфізема легень ДН І ст.. 14.06.2007 р. відповідачем («шахта Степова» ДП Львіввугілля») було складено акт розслідування професійного захворювання форми П-4. яким встановлено, що останнє виникло внаслідок праці у шкідливих умовах під землею на шахтах ДП «Львівугілля» та шахті «Надія» протягом 18 років, в шкідливих умовах праці внаслідок впливу вугільно-породного пилу та інших факторів. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічною МСЕК від 02.07.2007 р. позивачу вперше і безтерміново встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності та ІII група інвалідності. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Окрім того, Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійних захворювання при виконанні своїх трудових обов'язків, в зв'язку з якими йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності. Він не має можливості повноцінно працювати та для організації свого життя доводиться докладати додаткові зусилля. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що складає 18 років, однак вважає, що так як позивач працював як і на підприємствах ДП «Львіввугілля» так і на шахті «Надія». З огляду на це кожен із відповідачів повинен нести відповідальність за моральну шкоду спричинену позивачеві внаслідок ушкодження його здоров'я пропорційно до пропрацьованого часу. [PERSON] з жовтня 1997 р. по травень 1999 р. працював на шахті «Надія», (1 рік 7 місяців), що складає 8.2 % стажу, а на вугільних підприємствах які входять до складу ДП «Львіввугілля» протягом 16 років 5 місяців, що складає 91,2 % стажу в умовах шкідливих факторів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує і ту обставину, що ту паленко В.Т. вперше та безтерміново встановлено 50% втрати працездатності у зв'язку із професійним захворюванням та ІІІ групу інвалідності. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з ДП «Львіввугілля» в користь позивача слід стягнути 9000 грн. моральної шкоди, а з ПАТ «шахти «Надія» - 1000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Що стосується посилання відповідача на ст. 233 КЗпП України про пропущення позивачем трьохмісячного строку звернення до суду, то такі не можуть буди прийняті до уваги, оскільки відповідно до положень ст.268 ЦК України на вимоги, що випливають із порушених особистих немайнових прав, а також на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Положення ст. 233 КЗпП України застосовуються до трудових спорів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідачів, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial