Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

18.09.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання правочину недійсним, скасування його державної реєстрації та зобов'язання повернути земельну ділянку на користь власника. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначає, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 028803, виданого 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за № 40-р від 22.02.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 4025 власником земельної ділянки загальною площею 5,390 Га, яка розташована на території Троїцької сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області являється громадянин України [PERSON], тобто позивач. 08.06.2000 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Агропарітет» було укладено письмовий договір оренди вищенаведеної земельної ділянки строком на 5 років, який було зареєстровано 09.06.2000 року за № 673 в Троїцькій сільській раді, тобто саме з цієї дати цей договір між сторонами набрав чинності. В 2005 році строк дії договору оренди землі, укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Агропарітет» закінчився та належною позивачу земельною ділянкою розпочало користуватись за взаємною згодою - фермерське господарство «Олімп» без належного посвідчення таких правовідносини між сторонами, чого не заперечував позивач, адже орендар належним чином щорічно сплачував орендну плату на його користь. Наприкінці 2012 року позивач звернувся до відповідача із проханням повернути належну йому земельну ділянку із незаконного користування, на що йому повідомили про існування договору оренди, яким фермерському господарству «Олімп» надано право користування належною йому земельною ділянкою. На прохання позивача щодо ознайомлення з умовами такого договору представники фермерського господарства повідомили про знаходження такого правочину в органах державної реєстрації правочинів щодо земельних ділянок. 06.12.2012 року позивач звернувся до відділу Держкомзему в Петропавлівському районі Дніпропетровської області з проханням не проводити реєстрацію будь - яких правочинів, предметом яких є користування належною йому земельною ділянкою. Представники органу державної служби повідомили про знаходження договору оренди, укладеного між позивачем та фермерським господарством в інституті земельного права на процедурі затвердження та в разі їх повернення пообіцяли повернути їх на користь заявника без реєстрації. В березні 2013 року представники державного земельного агентства надали позивачу договір оренди землі, укладений 01.03.2009 року начебто між позивачем та фермерським господарством «Олімп», який було зареєстровано 05.12.2012 року під № 122385514002389 у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області. При візуальному ознайомленні з таким договором оренди позивач виявив, що його підпис на посвідчення укладення такого правочину підроблено, а отже, такий правочин не може бути дійсним. 14.06.2013 року позивач звернувся із письмовим листом до відповідача з проханням розірвати за взаємною згодою договір оренди землі, укладений начебто між ним та фермерським господарством «Олімп» 01.03.2009 року та зареєстрований 05.12.2012 року у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, про користування земельною ділянкою, належною позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 028803, виданого на його ім'я 27.02.2002 року Петропавлівською РДА Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації за № 40-р від 22.02.2002 року, та повернути на користь власника цю земельну ділянку за актом приймання передачі. На звернення позивача представники відповідача мотивованої відповіді не надали, прохання не виконали, тому позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права. Позивач вважає, що договір, укладений начебто між ним та фермерським господарством «Олімп» 01.03.2009 року та зареєстрований 05.12.2012 року у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, про користування земельною ділянкою, належною позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 028803, виданого на його ім'я 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації за № 40-р від 22.02.2002 року є недійсним з наступних причин: по-перше: позивач особисто такий договір не підписував, про що заявляв відповідачу, та й підпис у договорі оренди зовсім не співпадає з його підписом на інших документах, доданих до цього позову, які підписувались особисто позивачем. Для доведення факту недійсності його підпису на спірному правочині в разі невизнання такого факту стороною відповідача, сторона позивача вимушена буде клопотати щодо призначення по справі почеркознавчої експертизи; по-друге: оспорювана угода укладена начебто 01.03.2009 року, але чомусь її державна реєстрація відбулась 05.12.2012 року, що також вказує на неправомірність реєстрації оспорюваного правочину; по-третє: орендодавцю не надано ні належного йому екземпляру правочину, ні всіх його додатків, які є невід'ємною частиною такого правочину, що в свою чергу вказує на неможливість відповідачем використовувати такі земельні ділянки. При укладанні та виконанні договору орендар зобов'язаний виконувати як умови договору, так і умови законодавства щодо оренди землі. Невід'ємною частиною договору оренди землі, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення земельної ділянки в натурі (по місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; по-четверте : оспорюваний правочин суперечить вимогам господарського, цивільного та земельного законодавства, укладено з порушенням Закону України «Про оренду землі», який являється спеціальним законом, що регулює орендні відносини. Позивач вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки фермерське господарство «Олімп» не дотримало вимог земельного законодавства при оформленні прав на оренду землі, в результаті чого порушило вимоги ст. ст. 6, 15, 16 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 203, 215 ЦК України, а отже договір начебто укладений між сторонами є недійсним. Посилаючись на ст. ст.203, 215, 216, 236, 319, 321, 387, 400, 792, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 152, 212 ЗК України, ст. ст. 1, 3, 6, 15, 17 Закону України «Про оренду землі», позивач просить: - призначити почеркознавчу експертизу по справі,перед якою поставити запитання ким були виконані підписи в оригіналах договорів оренди землі: [PERSON] чи іншою особою; - витребувати від управління державного земельного агентства у Петропавлівському районі Дніпропетровської області для залучення до матеріалів справи оригінал договору оренди землі, укладений 01.03.2009 року між [PERSON] та фермерським господарством «Олімп», який зареєстровано 05.12.2012 року у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області; - визнати недійсним договір оренди землі, укладений 01.03.2009 року між [PERSON] та фермерським господарством «Олімп», який було зареєстровано 05.12.2012 року у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, щодо користування земельною ділянкою, належною [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 028803, виданого на його ім'я 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації за № 40-р від 22.02.2002 року; - зобов'язати управління державного земельного агенства у Петропавлівському районі Дніпропетровської області скасувати державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного 01.03.2009 року між [PERSON] та фермерським господарством «Олімп», який було зареєстровано 05.12.2012 року у відділі Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, щодо користування земельною ділянкою належною [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 028803 виданого на його ім'я 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації за № 40-р від 22.02.2002 року; - зобов'язати фермерське господарство «Олімп» повернути на користь [PERSON] земельну ділянку належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 028803 виданого на його ім'я 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації за № 40-р від 22.02.2002 року. Позивач подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та його представника, згоден на ухвалення заочного рішення, позов підтримує і просить задовольнити. Відповідач на виклик суду чотири рази - 15.10.2013 року, 22.10.2013 року, 30.10.2013 року, 07.11.2013 року не з'явився, будучи повідомлений належним чином, пояснень про причину неявки, заяв та заперечень на позов від нього не надійшло, в зв'язку з чим суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі наданих сторонами доказів суд встановив наступне. Позивач є громадянином України, постійно проживає і з 22.01.1996 року зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується копіями 1-3, 10-11 сторінок його паспорту серії [NUMBER], виданого 23.03.1998 року Петропавлівським РВУМВС України в Дніпропетровській області 28.07.1995 року (а.с.5). Позивач зазначає, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 028803, виданого 27.02.2002 року Петропавлівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за № 40-р від 22.02.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 4025 він є власником земельної ділянки загальною площею 5,390 Га, яка розташована на території Троїцької сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с. 6). Відповідно до ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Згідно з ст.ст. 124, 125, 126 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» та ст. 93 Земельного кодексу (далі - ЗК) України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. Згідно з ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та п. 8 Постанови Кабінету Міністрів № 2073 «Про затвердження порядку державної реєстрації договорів оренди землі», яка була чинною на час реєстрації оспорюваного правочину, у договорі оренди мають бути зазначені істотні умови договору оренди, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також визнання договору недійсним відповідно до закону. Позивач стверджує, що на час начебто укладання оспорюваного правочину між сторонами не було досягнуто істотних його умов, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання такого договору недійсним відповідно до закону. Так, в умовах оспорюваного правочину взагалі не визначено об'єкт оренди (його кадастровий номер, місце розташування ); не визначено умови збереження стану об'єкту оренди; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є істотними умовами даної угоди. Зазначені обставини підтверджуються змістом спірного договору оренди землі , копія якого надана позивачем (а.с.9-10). Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, відповідно до ч.2 особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та відповідно до ч. 3 волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували пояснення позивача про те, що він не давав згоду на укладення спірного договору, не підписував його особисто чи через представника, і не знав про його існування. Отже, судом встановлено, що на момент підписання договору оренди та його державної реєстрації позивачу не було відомо взагалі про існування цього правочину. Так як позивачем особисто оспорюваний правочин не було підписано, що, крім його пояснень у позові, підтверджується також порівнянням підписів позивача у паспорті (а.с.5), в договорі оренди земельного паю (ділянки, укладеного ним 08.06.2000 року з ТОВ "Агропаритет", копію якого надав позивач (а.с.7-8) і у спірному договорі (а.с.9-10), то відповідно згода орендодавця на оренду належної йому земельної ділянки відсутня, що вказує на недійсність оспорюваного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного Кодексу України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а відповідно ж до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно, або зберегла його за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ст. 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 3 якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки фермерське господарство «Олімп» не дотримало вимог земельного законодавства при оформленні прав на оренду землі, в результаті чого порушило вимоги ст. ст. 6, 15, 16 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 203, 215 ЦК України, а отже договір, начебто укладений між сторонами, є недійсним з моменту його вчинення, і відповідно до вимог ст.ст.387, 400, 1212 ЦК України та статей 152 і 212 ЗК України земельна ділянка має бути повернута власнику - позивачу. Суд вважає передчасними і такими, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства вимоги позивача про скасування державної реєстрації спірного договору ореди землі, оскільки Управління державного земельного агенства у Петропавлівському районі Дніпропетровської області є суб'єктом владних повноважень, позивач на підставі цього рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі вправі як власник земельної ділянки звернутися до нього з вимогою про скасування реєстрації договору оренди, визнаного судом недійсним, а у разі відмови в такій вимозі може звернутися до адміністративного суду з відповідним позовом. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 344, 380, 387, 400, 792, 1212 ЦК України, ст.ст. 93, 124, 126, 152, 212 ЗК України, ст.ст.1, 6, 15, 16 Закону України "Про оренду землі",

Outcome: partial