Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

У лютому 2011 року [PERSON] звернувся до суду, з позовом, який був уточнений 28.01.2013 року, до [PERSON] про розподіл майна. В обґрунтування позову зазначив, що з [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносин з початку 2000 року. Спільне життя з відповідачкою не склалось, шлюбні відносини були припинені в вересні 2008 року. З самого початку мешкали в квартирі відповідачки, проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. В квартирі він був зареєстрований як член сім'ї відповідача. Факт перебування з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах підтверджується актом та довідкою з місця проживання, які додаються, та можуть підтвердити свідки. В період шлюбних відносин вони з [PERSON] придбали спільно майно, а саме: мікроавтобус ГА332213СПГ, державний реєстраційний № [NUMBER], вартістю - 25 000 грн., який придбали 23.11.2006 року; легковий універсал-В Фольксваген КАДІ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн., який придбали 04.08.2006 року. Всього на загальну суму : 145 000 грн. Все зазначене майно було придбано за спільні кошти сторін та зареєстровано на ім'я відповідачки. Згідно зі ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено в ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі і між; ними склалися установленні відносини, що притаманні подружжю, то в силу ст. 74 СК України майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між; ними. На це майно також поширюються правила щодо спільної сумісної власності подружжя, встановлені для осіб, що перебувають в зареєстрованому шлюбі. З загального переліку майна яке належить їм з відповідачкою на праві спільної сумісної власності він претендує на: легковий універсал-В Фольксваген КАДІ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн., а відповідачці залишити: мікроавтобус ГА332213СПГ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю - 25 000 грн. Різницю 35 000,0 грн. він згоден сплатити відповідачці. Він пропонував відповідачці поділити спільне майно, але відповідачка відмовилась, чим вимусила звернутися до суду. Те, що майно яке підлягає розподілу було придбано у період шлюбу підтверджується свідоцтвом про реєстрацію 23.11.2006 року транспортного засобу мікроавтобус ГА332213СПГ, свідоцтвом про реєстрацію 04.08.2006 року транспортного засобу легковий універсал-В Фольксваген КАДІ. Просить поділити майно набуте за час спільного проживання виділивши йому легковий автомобіль універсал-В «Фольксваген КАДІ», державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн., стягнувши з нього на користь відповідача різницю вартості майна 35 000,0 грн. Відповідачу [PERSON] виділити мікроавтобус ГА332213СПГ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю - 25 000 грн., а також стягнути з неї судовий збір, витрати ІТЗ та 500 грн. за правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач і її представник позов не визнали, [PERSON] пояснила, що з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах не перебувала, зареєстрований у її квартирі він був по договору під найму, стосунки були сугубо ділові. Спірне майно вона придбала за власні кошти, що підтверджується кредитними договорами, які вона сплачувала самостійно, а з січня 2008 року у зв'язку із ремонтом, вона мешкала за адресою [ADDRESS] і ніяких стосунків з позивачем не підтримувала, у зв'язку з чим просить застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку. Встановлення такого факту, як правило здійснюється з метою розподілу спільно набутого майна. Оскільки позивач пов'язує встановлення такого факту із наступним вирішенням спору про визнання права власності на майно, придбане за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, спір вирішується в позовному провадженні. Факт спільного проживання сторін однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, з березня 2000 року по вересень 2008 року, в судовому засіданні, крім пояснень позивача і викладених ним в позові доводів, також доведений показами свідків, документами справи. Так, згідно акту від 08.02.2011 року [PERSON] проживав разом з [PERSON] однією сім'єю, вели спільне господарство в квартирі [ADDRESS] з березня 2000 року по вересень 2008 року. (а.с.13). Свідок [PERSON], яка підписала вказаний акт, також підтвердила факт спільного проживання сторін, пояснила, що [PERSON] та [PERSON], в період з березня 2000 року по вересень 2008 року, проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та разом займалися підприємницькою діяльністю. Під час ремонту квартири сторони приходили на квартиру, як разом так і окремо, цікавилися виконанням ремонту. Суд критично відноситься до пояснень свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] її сусідка, разом вони проживають в одному будинку з дня його здачі в експлуатацію, [PERSON] не знає і ніколи його в їх будинку не бачила. Але її свідчення протирічять не тільки зібраним по справі доказам, але і свідченням відповідача по справі [PERSON] Факт проживання сторін однією сім'єю, без реєстрації шлюбу не заперечується і самим відповідачем, про що вона зазначила у своїй заяві про застосування спливу позовної давності, але заперечувала тільки кінцевий період такого проживання однією сім'єю, а саме по грудень 2007 року, зазначивши, що з січня 2008 року проживала окремо за адресою [ADDRESS], у зв'язку з ремонтом квартири і з цього часу з позивачем не спілкувалася. (а.с.290). Разом з тим, з показів допитаного в суді свідка [PERSON] - сина сторони по справі - відповідача [PERSON], вбачається, що сторони проживали однією сім'єю з початку 2000 року, коли мати повідомила, що познайомилася з [PERSON] і має намір створити сім'ю. Він не заперечував і в березні 2000 року [PERSON] переїхав мешкати до них . Вони разом вели спільне господарство, разом відпочивали та працювали, оскільки [PERSON] був працевлаштований слюсарем по ремонту автомобілів. У 2006 році [PERSON] був зареєстрований в їх квартирі. Коли вони стали спільно мешкати, [PERSON] мав власний автомобіль «Вольво», але після ДТП він її продав, а гроші за її продаж були використали як перший внесок для придбання автомобіля «Фольксваген», вони всі разом їздили у м. Дніпропетровськ в автосалон, де автомобіль був зареєстрований на матір. Мати та [PERSON] проживали як чоловік та жінка і він би не дозволив прописати до себе у квартиру чужу людину. Крім того за його порадою вони придбали автомобіль «Газель», в зв'язку з початком ремонту який потребував значних витрат [PERSON] виїжджав на заробітки в Західну Україну. 07.11.2008 року він зареєстрував шлюб і став мешкати у своєї тещі, мати та [PERSON] були присутні на його весіллі і вона представляла [PERSON] як свого чоловіка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] її сваха, коли вони познайомилися, то вона вважала, що [PERSON] батько [PERSON], в кінці 2008 року її донька вийшла заміж за [PERSON] , на весіллі були [PERSON] та [PERSON], якого вона представляла як свого чоловіка, а [PERSON] називав її зятя своїм сином і лише пізніше вона довідалася , що [PERSON] не рідний батько [PERSON]. Сторони постійно їздили на закупки, разом відпочивали та працювали, тобто проживали однією родиною. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з січня по вересень 2008 року, у зв'язку з ремонтом, [PERSON] та її син [PERSON] мешкали в її квартирі за адресою [ADDRESS], як жили [PERSON] та [PERSON] їй не відомо, мешкали вони разом мабуть один рік, вона приходила до них рідко і бачила [PERSON] декілька разів. Але свідчення [PERSON] не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки остання в даному будинку не мешкала і її свідчення спростовуються свідком [PERSON] який безпосередньо мешкав у квартирі свідка. З пояснень свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знає понад п'ять років, у них був цивільний шлюб. [PERSON] розповідала, що складає гроші на автомобіль, з її слів [PERSON] ніякої допомоги не надавав Суд вважає, що доводи відповідача та її заперечення щодо кінцевого періоду проживання з позивачем однією сім'єю спростовуються дослідженими в суді доказами, а факт наявності сім'ї між ними, в період з березня 2000 року по вересень 2008 року, доводиться як поясненнями свідків так і письмовими доказами, а саме актом з місця проживання сторін, реєстрацією позивача в квартирі відповідача (а.с.12 - 14). З наданих суду доказів, чітко вбачається факт існування сімейних відносин між сторонами, які проживали в одному будинку за адресою [ADDRESS], були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки по відношенню один до одного, а факт виїзду [PERSON] на заробітки в м. Східниця не може бути доказом припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. Відповідно до вимог, передбачених ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється, як на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також і на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно п.,п. 3-4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до вимог ст.,ст. 69, 70 СК України майно підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. Згідно з п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались уставлені відносини, що притаманні подружжю. Позивач, 15.01.2002 року розірвав шлюб (а.с.14 зворотна сторона), а тому майно придбане сторонами після розірвання позивачем шлюбу є спільною сумісною власністю сторін. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що зі слів [PERSON] їм відомо, що остання збирає гроші для придбання автомобіля , а [PERSON] ніякої матеріальної допомоги їй не надавав. Разом з тим, в силу положень ст., ст. 60, 74 СК України правовий статус майна як спільної сумісної власності подружжя визначається не придбанням майна за спільні кошти, а наявністю укладеного відповідно до закону між жінкою та чоловіком шлюбу або ж проживання однією сім'єю. В період фактичних шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] придбали спільно майно, а саме: мікроавтобус ГА332213СПГ, державний реєстраційний № [NUMBER], вартістю - 25 000 грн., який придбали 23.11.2006 року; легковий універсал-В Фольксваген КАДІ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн., який придбали 04.08.2006 року. Всього на загальну суму : 145 000 грн. (а.с.10-11). Вартість спірного майна сторонами не оспорюється. Тому суд вважає, що вищевказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що на майно, нажите під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поширюється принцип рівності часток, незалежно від того, обидві особи мали самостійний дохід, чи тільки одна з них. Таким чином , суд вважає необхідним встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнати мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ, державний реєстраційний № [NUMBER], вартістю - 25 000 грн. та легковий автомобіль універсал-В Фольксваген КАДІ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн., спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] Поділити майно набуте за час спільного проживання [PERSON] і [PERSON], виділивши: [PERSON] - легковий автомобіль універсал-В Фольксваген КАДІ, державний реєстраційний [NUMBER], вартістю 120 000 грн.; [PERSON] - мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ, державний реєстраційний № [NUMBER], вартістю - 25 000 грн., а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 47 500,0 грн. Згідно ст.. ст.. 84, 88 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500,0 грн. за надання правової допомоги, 1 200, грн.. судового збору та 120,0 грн. витрат за інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, а разом 1 820,0 грн. На підставі ст. 368 ЦК України, ст., ст..3, 60, 61, 69, 70 СК України,

Outcome: approved