Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визначити порядок користування земельною ділянкою, надавши їй в користування земельноу ділянку відповідно до плану - додатку до висновків додаткової судової будівельно-техничної експертизи № 971/972 від 15.11.2011р. Вимоги позову мотивовані тим, що позивачу та відповідачу належить на праві власності домоволодіння [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що вони не можуть добровільно врегулювати порядок користування земельною ділянкою, позивач вимушений звернутися до суду. Відповідач [PERSON] звернувся з зустрічной вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що [PERSON] звела прибудову на спірній земельній ділянці, що порушує його права на користування землею. Представник позивача у судовому засіданні наполягал на задоволенні позову по викладеним у позовній заяві підставах. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказував на те, що позов є необґрунтованим та недоведеним. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить позови не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню за наступними обставинами. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом належит 9/16 домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] на праві власності відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом належит 7/16 домоволодіння [ADDRESS]. Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 30 ЗК України 1990 р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Згідно зі ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Приписами частини 2 статті 377 ЦК України унормовано, що у разі коли житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій в користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. За змістом частини 2 статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомий об'єкт, одночасно є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За приписами частин 3, 5 статті 126 цього ж Кодексу право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до статей 116, 123 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Як убачається з матеріалів справи, правовстановлюючих документів на земельну ділянку у сторін не має, позивачем та відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що вони, як співвласники житлового будинку зверталися до органів місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, у постійне користування, таким чином вимоги позовов є необґрунтованими та незаконними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed