Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом про захист прав споживача у якому просить застосувати наслідки недійсності нікчемності кредитного договору, та захистити право власності від порушень шляхом відновлення становища, яке було до порушення права власника, через скасування відомостей про обтяження іпотекою та забороною відчуження належної квартири, а також шляхом зобов'язання державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію припинення обтяження іпотекою та забороною відчуження речового права на нерухоме майно та внесення запису про припинення такого обтяження до Державного реєстру щодо квартири [ADDRESS]. Згідно наданих суду заперечень проти позову, позовні вимоги відповідачем вважаються надуманими, не об'єктивними такими, що не відповідають дійсності, а метою пред'явлення позову є затягування строків погашення кредитної заборгованості по спірному Кредитному договору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що укладений 01 березня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» кредитний договір №09.06/01/07 не відповідає вимогам законодавства України. Зокрема зазначає, про відсутність у банку індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти. Вказує на порушення АТ «Кредитпромбанк» норм Закону України «Про захист прав споживачів» через ненадання позичальнику інформації про наявні форми кредитування, сукупну вартість кредиту та послуг з його оформлення, переваги та недоліків пропонованих схем кредитування та ін. Стверджує про дискримінаційні умови у кредитному договорі, наявність тяжкої обставин при укладанні договору - укладання договору купівлі-продажу квартири, а також про нечесну підприємницьку діяльність Кредитпромбанку. Вважає, що нікчемний правочин (тобто кредитний договір) не підлягає забезпеченню, а тому підлягають скасуванню відомості щодо обтяження майна - трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], які були накладені при оформленні Іпотечного договору № 09.06/01/101/07-НВклн від 01.03.2007 року, так як порушується право власності щодо розпорядження цим майном. Представники відповідача позов не визнали та просили відхилити його у повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову. Зазначають, що чинними нормами законодавства банкам не заборонено використовувати іноземну валюту при наданні кредитів, тяжкі обставини позичальника при підписанні оспорюваного кредитного договору та нечесна підприємницька діяльність банку нічим не доведена, а норми закону, який би зобов'язував надавати Позичальнику всю інформацію зазначену позивачем у своїй заяві, на час укладення кредитного договору не діяли. Крім того, просять прийняти до уваги, що рішенням Печерського районного суду міста Києва в справі №2-534/10 за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволені повністю, на користь позивача із відповідача стягнуті кошти в сумі 493 696,90 грн., при цьому судом надана оцінка, суд виходив із законності та дійсності спірного кредитного договору між сторонами. Відповідач Державне підприємство «Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області» явку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча і був повідомлений належним чином про дату та час його проведення, письмових пояснень з цього приводу не надав. Заява відповідача про застосування до позову строків позовної давності та відмовлення в задоволенні позову за таких підстав до задоволення не підлягає, оскільки є суперечною положенням ст.ст. 258,260,261 ЦК України з урахуванням зміни на підставі Закону України №4176-УІ від 20.12.2011 року. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У відповідності до ч. 1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Ст. 192, ч. 2 ЦК України передбачає, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та у порядку, встановлених законодавством. Частина 3 ст. 533 Цивільного кодексу України допускає можливість використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законодавством. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 11, 13 своєї постанови від 30 березня 2012 року №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначив, що за наявності у кредитодавця генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абз. третього частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а всі його умови, з моменту укладення договору, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В цьому й полягає сенс цивільно-правового договору, як правової форми узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори укладаються на власний розсуд сторін з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Пунктом 1, ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 цього кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, свобода договору означає право громадян та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватись від вступу у будь-які відносини. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. До того ж, свобода договору проявляється у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст (п. 1 ст. 628 ЦК України). Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. В кредитному договорі сторони письмово виконали вимоги статей 1048 - 1052, 1054 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо визначення істотних умов правочину. Зокрема, досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети; суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способу забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткової ставки; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору. Зазначений договір укладено в письмовій формі. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Позивачем не надано доказів того, що ПАТ «Кредитпромбанк» скористався тяжкими обставинами які були позичальника при укладанні спірного договору, та використовував при цьому нечесну підприємницьку практику. Пункт. 23. Постанови № 9 пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дає визначення: - тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Натомість Позивач, укладаючи оспорюваний кредитний договір отримав саме те, на що розраховував, а саме: кошти на придбання квартири, яку і передав в іпотеку в якості забезпечення належного виконання ним зобов'язань за кредитним договором. Уклавши 01 березня 2007 року кредитний договір Позивач своїм підписом засвідчив факт укладення договору та згоду з його умовами, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і вважає їх справедливими по відношенні до нього згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України „Про захист прав споживачів". Також необхідно відмітити, що Закон України «Про захист прав споживачів» на час укладення договору не містив вимог щодо письмового повідомлення позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту. На час укладення договору також не діяли приписи п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Роз'ясненнями, даними Пленумом Верховного Суду України у п. 4, абз. другому п. 5 своєї постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам рекомендовано відповідно до зазначеного закону розмежовувати види недійсності правочинів. Зокрема, нікчемними правочинами є ті, якщо їх недійсність прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК тощо). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Крім того, суд приймає до уваги доводи відповідача, що рішення Печерського районного суду міста Києва в справі №2-534/10 за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги задоволені повністю, на користь позивача із відповідача стягнуті кошти в сумі 493 696,90 грн., в якому судом надана оцінка кредитній угоді, та суд виходив із законності та дійсності спірного кредитного договору між сторонами, вступило в законну силу та не оспорювалось стороною відповідача /позивача за даним позовом/ [PERSON] З урахуванням вищенаведених досліджених доказів та обставин, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], позовні вимоги вважаються не доведеними, безпідставними, до задоволення за рішенням суду не підлягають. На підставі наведенного,

Outcome: dismissed