Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому позовні вимоги викладені наступним чином: скасувати наказ Кіровоградського музичного училища № 4-к від 28.01.2013 року про звільнення [PERSON], сторожа навчального корпусу училища з роботи у зв'язку із виявленою невідповідністю в виконуваній роботі за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи згідно медичного висновку; поновити [PERSON] на посаді сторожа навчального корпусу Кіровоградського музичного училища з 28.01.2013 року; стягнути з Кіровоградського музичного училища на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.01.2013 року по день поновлення на роботі в розмірі 6738,00 грн.; стягнути з Кіровоградського музичного училища на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.05.1991 року позивач була прийнята на посаду коменданта гуртожитку Кіровоградського музичного училища. За час роботи займала різні посади. З 01.02.2012 року переведена на посаду сторожа, на цій посаді працювала до 28.01.2013 року. Наказом № 4-К від 28.01.2013 року [PERSON] звільнено із займаної посади в зв'язку з невідповідністю виконуваної роботи за станом здоров'я, що перешкоджає виконанню даної роботи за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що її було звільнено незаконно, оскільки згідно відповіді Кіровоградської обласної лікарні на звернення директора Кіровоградського музичного училища повідомлено, що під час її обстеження виявлені медичні протипоказання до виконання функціональних обов'язків сторожа, що може призвести до погіршення стану здоров'я. Проте в даному випадку іншої посади запропоновано не було, як це передбачено нормами трудового законодавства. Вказала, що дійсно за останній рік вона дуже часто хворіла, зверталася до відповідних спеціалістів, перебувала на лікарняному, але не може бути звільненою з посади за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, так як не є інвалідом. Також позивачем зазначено, що в цей час вона періодично перебувала на лікуванні та проходила відповідні комісії МСЕК для вирішення питання стосовно визнання її інвалідом, однак за результатами обстеження [PERSON] надана довідка, згідно якої її не визнано інвалідом. Окрім того позивач вважає, що їй спричинено моральну шкоду, оскільки в зв'язку з незаконним звільненням їй доводилося докладати додаткових зусиль для організації свого життя, вона змушена була пояснювати родичам чому не отримує заробітної плати та не може утримувати сім'ю, змушена була позичати кошти у друзів та знайомих для утримання себе й родини. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставині вказані в позовній заяві та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, пояснивши, що права [PERSON] не порушені, звільнено її відповідно до норм чинного трудового законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також відповідачем подано заяву (а.с. 31-32), підтриману представником відповідача в судовому засіданні, в якій відповідач вказує, що строк звернення до суду за вирішенням даного трудового спору, встановлений статтею 233 Кодексом законів про працю України, позивачем пропущено, а причини пропуску, вказані позивачем є неповажними. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. Згідно записів від 01.02.2012 року в трудовій книжці колгоспника, серії УКР № 0704418 від 21.12.1983 року [PERSON] працювала з 29.05.1991 року комендантом Кіровоградського музичного училища (а.с. 5). Згідно наказу № 14-К від 31.01.2012 року, [PERSON] переведено на посаду сторожа. Наказом № 4-к від 28.01.2013 року, Кіровоградського музичного училища, [PERSON], сторожа навчального корпусу училища, звільнено з роботи 28.01.2013 року у зв'язку з невідповідністю в виконаній роботі за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи, згідно медичного висновку (пункт 2 статті 40 Кодексу законів про працю України). Підставою звільнення є лист обласної лікарні № 229/31 від 16.01.2013 року (а.с. 6). Трудовий договір продовжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. Водночас закон визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю. Власник, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. Його право на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти (за винятком випадків, коли із відповідних норм законодавства випливає обов'язок власника звільнити працівника. Так, власник не може залишити працівника на попередній роботі, що відповідно до висновку МСЕК протипоказана йому за станом здоров'я, і за відсутності згоди працівника на переведення зобов'язаний звільнити його на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України). Право на свій розсуд вирішувати питання про розірвання трудового договору за наявності встановленої законом підстави залишається за власником навіть після того, як він запросив і одержав від профспілкового органу дозвіл на звільнення працівника. Пункт 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає можливість звільнення працівника у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі або займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню цієї роботи. Якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я, працівник також може бути звільнений за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України лише за умови, що протипоказання будуть виявлені після укладання трудового договору. Відповідно до листа Кіровоградської обласної лікарні № 229/31 від 16.01.2013 року директору Кіровоградського музичного училища, [PERSON] 29.11.2012 року оглянута обласною ЛКК. Встановлено, що за станом здоров'я вона не може виконувати функціональні обов'язки сторожа. [PERSON] надано висновок за № 1846, що вона підлягає раціональному працевлаштуванню по лінії ЛКК за місцем проживання (а.с. 11). Так згідно висновку № 1846 від 29.11.2012 року Обласної лікарсько-консультативної комісії, сторож Кіровоградського музичного училища [PERSON] підлягає раціональному працевлаштуванню по лінії ЛКК за місцем проживання (а.с. 57). Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров'я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити і може бути підставою для розірвання трудового договору висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж виконувана (або взагалі трудова рекомендація МСЕК не дана). Підставою для звільнення за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров'я працівника, зобов'язаного відповідно до законодавства проходити періодичні медичні огляди. Ухилення від обов'язкового медичного огляду, яке продовжується після відстрочення від роботи з цієї підстави, не дає права власникові звільнити працівника за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України. Згідно частини 1 статті 69 Основ законодавства України про охорону здоров'я, медична експертиза з тимчасової втрати працездатності громадян проводиться лікарем або комісією лікарів у закладах охорони здоров'я незалежно від форми власності, а також лікарями, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці. Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 189 від 09.04.2008 року затверджено «Положення про експертизу тимчасової непрацездатності». Відповідно до пункту 1.3 зазначеного Положення, непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Пункт 5.3.5 Положення вказує, що Лікарсько-консультативна комісія закладу охорони здоров'я надає рекомендації щодо раціонального працевлаштування хворих. Надання висновків про неможливість виконання певних трудових обов'язків є виключною прерогативою медико-соціальної експертизи. В матеріалах справи відсутні докази, що підставою звільнення позивача були фактичні данні які ґрунтувались на висновках медико-соціальної експертизи. Вказана обставина свідчить про безпідставність розірвання трудового договору з працівником і відсутність належних, допустимих і об'єктивних доказів, в розумінні статей 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, на підтвердження неможливості виконання позивачем обов'язків сторожа Кіровоградського музичного училища. Згідно частини 2 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Висновок обласної лікарсько-консультативної комісії Кіровоградської обласної лікарні № 1846 від 29.11.2012 року не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки доказом стійкого зниження працездатності працівника повинен бути тільки висновок медико-соціальної експертизи. Крім того, відповідно до листа Обласної МСЕК № 1 Комунального закладу «Кіровоградське обласне бюро медико-соціальної експертизи» № 139 від 21.05.2013 року, встановлено, що після обстеження [PERSON] в ДУ «Український державний науково-дослідницький інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» в неврологічному відділенні з 03.04.2013 року по 12.04.2013 року, виявлена патологія нервової системи в нерізкому ступені обмежує життєздатність [PERSON], що не дало підстав для визначення групи інвалідності на даний час (а.с. 28). Тому [PERSON] видано довідку про невизнання інвалідом (а.с. 29). Таким чином, висновок обласної лікарсько-консультативної комісії № 1846 від 29.11.2013 року грунтується на даних щодо захворювання, що мало місце у [PERSON] і як наслідок запропоновані рекомендації подальшого працевлаштування по лінії ЛКК, проте не виключає можливість [PERSON] при фактичному стані здоров'я виконувати в теперішній час функції сторожа. Відтак, суд приходить до висновку, що стан здоров'я [PERSON] не може бути пов'язаний та перебувати у причинному зв'язку із її звільненням. Підстава відповідача, визначена у висновку лікарсько-консультативної комісії, не є безумовною підставою для звільнення позивача з роботи і не доводить неможливість продовжувати працювати сторожем Кіровоградського музичного училища, з врахуванням його посадових обов'язків (а.с. 37-38). Проте, Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частина перша статті 233 Кодексу законів України про працю підтверджує визнання місячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників Встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звільнено з посади сторожа 28.01.2013 року. З даною позовною заявою до суду вона звернулася 06.08.2013 року, про що свідчить штам Кіровського районного суду м. Кіровограда (вх. № 32064 від 06.08.2013 року, а.с. 1). Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, початок якого обчислюється з 28.01.2013 року. Доводи позивача щодо поважності пропуску строку з причини перебування на амбулаторному лікуванні в комунальному закладі «Поліклінічне об'єднання м. Кіровограда» суд вважає необґрунтованими, оскільки амбулаторне лікування - це організація медичної допомоги хворим, що приходять до медичного закладу або лікування, що проводиться дома (на відміну від стаціонарного лікування, що здійснюється поміщенням пацієнта в лікарню). Із відповіді комунального закладу «Поліклінічне об'єднання м. Кіровограда» № 2184/01-09 від 19.08.2013 року (а.с. 97) вбачається, що [PERSON] періодично перебувала на амбулаторному лікуванні, що не було перешкодою здійснювати трудові обов'язки. Зокрема в даному листі вказаний період з 19.01.2013 року по 25.02.2013 року, в який позивача звільнено. Крім того, в судових засіданнях позивачем зазначено, що і на даний час вона проходить таке лікування, що не перешкоджає приймати участь в судових засіданнях, а також не могло бути перешкодою для своєчасного звернення до суду. Враховуючи те, що встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду пропущено без поважних причин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6738,00 грн. та моральної шкоди в сумі 1000000,00 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог позивача про поновлення на роботі. В зв'язку з тим, що згідно з пунктом 1 частини статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, а також відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed