Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

01 листопада 2013 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила зобовязати відповідача вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону на обєкт обтяження за адресою: м. Лисичанськ, вул. Генерала Мухіна, буд. 1-б на імя власника [PERSON]. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що є власником зазначеного будинку та має намір на його відчуження. Однак, при зверненні до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] для оформлення угоди відчуження, останнім було зясовано, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна міститься запис, здійснений відповідачем у 2005 році, про наявність заборони на відчуження вище вказаного житлового будинку. Позивач вказувала, що цей запис було здійснено на підставі невідомого повідомлення від 11 квітня 1973 року. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву, в якій позов підтримала та прохала розглянути справу за її відсутності. Відповідач був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, його представник у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. Враховуючи відсутність від позивача заперечень проти заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 169, ч. 1 ст. 191, 224 225 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У судовому засіданні були дослідженні наступні докази: копія витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 07.10.2013 року, здійснений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] (а.с. 3); копія реєстрового запису № 2 від 11.04.1973 року з Реєстру для реєстрації заборон Лисичанської державної нотаріальної контори за 1952-2000 роки (а.с. 4); копія договору про безстрокове користування земельною ділянкою за адресою: м. Лисичанськ, вул. Генерала Мухіна, буд. 1-б (а.с. 5,6); копія рішення виконкому Лисичанської міської ради депутатів № 87 від 10.02.1972 року про відвід земельної ділянки (а.с. 7); копія реєстраційного надпису Лисичанського міжміського бюро технічної інвентаризації № 5731 від 11.10.1976 року (а.с. 7); копія паспорту позивачки та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 8). У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку за адресою: м. Лисичанськ, вул. Генерала Мухіна, буд. 1-б. При зверненні до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] для оформлення угоди відчуження, останнім було зясовано, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна міститься запис, здійснений Лисичанською державною нотаріальною конторою 14.12.2005 року, про наявність заборони на будинок позивача (а.с. 3). Підставою для внесення зазначеного обтяження зазначено «повідомлення, б/н», «дата виникнення 11.04.1973 року, № реєстру 2». З копії реєстрового запису № 2 від 11.04.1973 року з Реєстру для реєстрації заборон Лисичанської державної нотаріальної контори за 1952-2000 роки (а.с. 4) вбачається, що підставою обтяження було повідомлення підприємства В-8147 від 11.04.1973 року про накладення заборони на обєкт за адресою: м. Лисичанськ, вул. Генерала Мухіна, буд. 1-б на імя [PERSON]. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.ст. 47, 48 Положення про Державний нотаріат УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 941 від 31.08.1964 року, чинного на момент накладення спірної заборони на будинок позивача, передбачалося, що на підставі повідомлення банку або госпрозрахункового підприємства (організації) про видачу громадянину позички на будівництво, купівлю чи ремонт жилого будинку, а також за договором застави будинку або за постановою судово-прокурорських органів нотаріус накладає на будинок заборону (арешт). Такі заборони (арешти) знімаються на підставі повідомлень банків або госпрозрахункових підприємств і організацій, які видали позички, або судово-прокурорських органів, за постановою яких було накладено арешт (заборону). Як вбачається з відповідної графи Реєстру для реєстрації заборон Лисичанської державної нотаріальної контори за 1952-2000 роки, підприємство В-8147 необхідного повідомлення про зняття заборони не надало. В подальшому, відповідачем було перенесено запис про заборону до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, держателем якого є Міністерство юстиції України, а його адміністратором державне підприємство «Інформаційний центр». Відповідно до ст.ст. 2-4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження на нерухоме майно підлягають обовязковій державній реєстрації і внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року встановлено, що державна реєстрація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, надання інформації із зазначених реєстрів здійснюються до 1 січня 2013 року. Вказаним пунктом передбачено, що державний реєстратор, нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», починаючи з 1 січня 2013 року мають доступ до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек і реєстраційні дані зазначених реєстрів вони використовують під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 92 та п. 94 постанови КМУ № 703 від 22 червня 2011 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» під час розгляду заяви про державну реєстрацію, відповідно до якої державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав заявлено вперше, державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння державного мита та/або перенесення записів про обтяження речових прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації права власності або іншого речового права на таке майно. У разі наявності записів про обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та/або Державному реєстрі обтяжень рухомого майна державний реєстратор переносить відповідні записи до розділу Державного реєстру прав, відкритого на обєкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 9 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадку, передбаченому цим законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора на нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Зазначені норми кореспондуються із нормативно-правовим регулюванням нотаріальної діяльності. Так, відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат», яка є чинною на даний час, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до п. 5.1. глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 295/5 від 22.02.2012 року «Накладання та зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації» нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, в тому числі, за рішенням суду. Якщо нотаріус, який наклав заборону, позбавлений можливості зняти її (у разі смерті, заміщення нотаріуса, у разі неможливості виконання ним своїх обов'язків, припинення нотаріусом діяльності, передачі документів до державного нотаріального архіву або з будь-яких інших причин), заборона може бути знята іншим нотаріусом. Відповідно до п. 6.2. вказаного Порядку відомості про зняття заборони відчуження нерухомого майна, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на об'єкти нерухомого майна підлягають обов'язковій реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач по даній справі є належним, оскільки внесення у 2005 році до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори запису щодо заборони відчуження належного позивачу будинку, відбулося не у звязку із вчиненням нотаріальної дії і при цьому за відсутності підстав для цього, передбачених чинним на той час законодавством. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Існування та державна реєстрація обтяження на нерухоме майно, яке було зафіксоване близько двадцяти восьми років тому, за відсутності будь-яких вимог від особи, яка ініціювала заборону, є порушенням права людини на мирне володіння своїм майном, яке передбачено ст. 1 Першого протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованих Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року у справі №1-25/2010 року одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Забезпечення державою вимог особи, яка ініціювала заборону на майно, протягом двадцяти восьми років, при відсутності самих вимог протягом усього цього часу, суперечить принципу правової визначеності. Відповідно до ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація припинення обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Предметом позову є зобовязання відповідача вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону на обєкт обтяження. Однак, з врахуванням вище наведеного механізму функціонування державної реєстрації прав з 2013 року, у відповідності до якого зняття заборони відчуження може відбуватися, в тому числі за рішенням суду, ухваленого за вимогою боржника про зняття заборони, та ч. 2 ст. 16 ЦК України, у відповідності до якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial