Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 12.09.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким банк надав відповідачу кредит у сумі 35 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 12.09.2005 року та з оплатою 16,0% річних за користування кредитом, а відповідач зобов'язалась здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплачувати проценти у розмірах та строки, передбачені договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало позивачу своє право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. В зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 19.03.2013 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 58 009,84 доларів США, що еквівалентно 463 672,65 грн., з яких, заборгованість за кредитом - 34 399,52 доларів США, що еквівалентно 274 955,36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 23 610,32 доларів США, що еквівалентно 188 717,29 грн. У зв'язку з наведеним та посилаючись на вимоги ЗУ «Про іпотеку» та іпотечного договору, позивач просить: в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]; зобов'язати державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк»; припинити право власності [PERSON] на зазначену квартиру; припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі; виселити з квартири відповідача та усіх мешканців, які проживають і зареєстровані в ній. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач на неодноразові виклики у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, тому суд вважає за можливе за згодою позивача ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 12.09.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким банк надав відповідачу кредит у сумі 35 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 12.09.2005 року та з оплатою 16,0% річних за користування кредитом, а відповідач зобов'язалась здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплачувати проценти у розмірах та строки, передбачені договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. 08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало позивачу своє право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. В зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 19.03.2013 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 58 009,84 доларів США, що еквівалентно 463 672,65 грн., з яких, заборгованість за кредитом - 34 399,52 доларів США, що еквівалентно 274 955,36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 23 610,32 доларів США, що еквівалентно 188 717,29 грн. Наведене підтверджується копією кредитного договору, копією договору іпотеки, копією договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, розрахунком заборгованості. Згідно п. 4.1.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцями будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Згідно п. 4.3 договору іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу (п. 39). Оскільки в судовому засіданні встановлено та доведено факт невиконання відповідачем своїх обов'язків, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором, а між сторонами з метою забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки, законною та такою, що підлягає задоволенню, є вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо вимоги позивача про виселення відповідачів та всіх, хто зареєстрований з ним в квартирі, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 43 вищеназваної Постанови Пленуму, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку", виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги про виселення необгрунтованими та недоведеними, а тому відмовляє в їх задоволенні. Вимоги про зобов'язання Державної реєстраційної служби здійснити державну реєстрацію права власності позивача на квартиру суд вважає безпідставним, оскільки позивач ще не звертався з такими вимогами до цієї служби та не отримував відмову у реєстрації. На думку суду, є безпідставними і вимоги про припинення права власності [PERSON] на квартиру, оскільки судом визнано право власності на цю квартиру за позивачем. Вимоги про припинення права користування квартирою усіх мешканців є неконкретними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial