Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-02 00:00:00

27 вересня 2013 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] з вимогою визнати недійсним Договір дарування від 17 лютого 2001 року укладений між [PERSON] та [PERSON], квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований за №1462, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що 17 лютого 2001 року позивач подарувала своїй неповнолітній донці [PERSON], [INFO], в інтересах якої діяла [PERSON], мати позивача, та опікун її неповнолітньої доньки, квартиру [ADDRESS], про що укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1462. Позивач наголосила, що на момент укладення договору дарування позивач захворіла на тяжку хворобу, потребувала постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного, незважаючи на тяжкий стан здоров'я позивача, її мати - відповідач [PERSON] наполягала на тому, щоб позивач подарувала своїй неповнолітній донці [PERSON] квартиру, при цьому обіцяла, що у позивача буде можливість проживати в іншій квартирі, а згодом для неї особисто буде придбане інше житло, однак своєї обіцянки не дотрималась. Також, позивач просить врахувати, що при укладенні спірного договору приватним нотаріусом не було враховано, що позивач перебувала у шлюбі з [PERSON], однак договір було укладено без згоди її чоловіка, шлюб з яким припинено лише на підставі рішення суду від 12 червня 2013 року, також договір укладено в інтересах неповнолітньої дитини за погодженням з опікуном проте без погодження органу опіки та піклування, за таких обставин позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 17 лютого 2001 року, посилаючись на положення ч.1 ст.231, ч.1 ст.233, ч.1 ст.224 Цивільного кодексу України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.33), пояснив, що 17 лютого 2001 року позивач подарувала своїй неповнолітній донці [PERSON], [INFO], в інтересах якої діяла опікун [PERSON], квартиру [ADDRESS], про що укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1462, на момент відчуження квартири, відомостей про накладення заборони на відчуження даного нерухомого майна не було. Відповідач [PERSON] прийняла дарунок за договором дарування, зареєструвала право власності на цю квартиру за собою. Відповідач вважає, що позивачем безпідставно заявлені вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири з посиланням на положення ч.1 ст.231, ч.1 ст.233, ч.1 ст.224 Цивільного кодексу України, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору мають регулюватись положеннями Цивільного кодексу України, в редакції чинній на момент укладення договору, також позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору, який укладено 17 лютого 2001 року, поза межами загальних строків позовної давності, що є безмовною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що позивачу належала на праві приватної власності кооперативна квартира [ADDRESS], яка була придбана за кошти батьків позивача, тобто відповідача [PERSON] та її чоловіка [PERSON]. Оскільки позивач вела антигромадський спосіб життя, не займалась вихованням доньки [PERSON], відповідач оформила опікунство над неповнолітньою онукою на себе. 17 лютого 2001 року позивач подарувала своїй неповнолітній донці [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS], про що укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1462. При укладенні договору дарування, позивач добре усвідомлювала, що укладає договір дарування квартири, приватним нотаріусом їй було роз'яснено наслідки укладення такого договору, також позивач надала окрему заяву, що на час укладення договору не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому відповідач не вбачає підстав для визнання недійсним даного договору, а звернення до суду з цим позов вважає надуманими та спрямованими на позбавлення дитини власного житла. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, пояснила, що спірний договір укладено в приміщенні нотаріальної контори, у сторін з'ясовані їх наміри подарувати та прийняти у дар нерухоме майно, був наданий для прочитання проект договору дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом у присутності всіх учасників договору. Крім того, позивачем була подана заява про те, що вказана у договорі квартира є її особистою власністю, що підтверджено довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Домобудівельник-2» за №6-32 від 17 жовтня 2000 року про те, що [PERSON] повністю виплатила пайовий внесок в травні 1990 року, та свідоцтво про розірвання шлюбу з [PERSON] від 22 грудня 1988 року. З моменту посвідчення цього договору по теперішній час вказаний договір позивачем не оспорювався. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] - [PERSON], відповідача [PERSON], третьої особи Соврас О.Ю., свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. За правилами ст. 48 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинна з 18 липня 1964 року) угода може бути визнана недійсною при невідповідності її закону чи іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 Цивільного кодексу України суд повинен у рішенні послатися на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Як роз'яснено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.243 Цивільного кодексу УРСР, в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Цей договір може бути визнано недійсним з підстав, які передбачені нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) Судом встановлено, що 17 лютого 2001 року [PERSON] подарувала [PERSON], [INFO], яка діяла за згодою опікуна [PERSON], квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1462. Виходячи з предмету спору, позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири від 17 лютого 2001 року, з посиланням на положення ч.1 ст.231, ч.1 ст.233, ч.1 ст.224 Цивільного кодексу України, в редакції чинній станом на 01 січня 2004 року. В той же час, загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило встановлене цією нормою повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей 49, 50, 56, 57, 58 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК України. Стаття 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) визначає, що такий договір має бути нотаріально посвідчений, а недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно із ч. 1 ст.41 Цивільного кодексу УРСР , угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, спірний договір дарування квартири укладено 17 лютого 2001 року, тому правовідносини між сторонами регулюються не нормами Цивільного кодексу України, що набув чинності з 1 січня 2004 року, а нормами чинного на час укладання оспорюваного договору ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі ст. 243 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому. Відповідно до ст. ст. 244, 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (1963 року) неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. Відповідно до положень ст.153 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (чинного на час укладення договору дарування) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Аналізуючи зміст та форму договору дарування квартири від 17 лютого 2001 року, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, суд вважає, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований, тобто відповідач [PERSON] набула права власності на дарунок, тобто на квартиру [ADDRESS], що підтверджується реєстрацію права власності за даною особою на зазначений об'єкт нерухомого майна, який на момент укладення договору дарування під забороною не перебував, ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договору дарування та письмовими поясненнями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю, яка посвідчувала спірний договір дарування. Крім того, як убачається з тексту спірного договору дарування, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. зазначено, що договір підписано сторонами в її присутності, особи сторін та їх дієздатність встановлено, також перевірено належність дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності квартири [ADDRESS]. Суд критично відноситься до пояснень позивача, які стосуються порушень його прав з боку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. при оформлені договору дарування, оскільки позивач скористався правом оскаржити дії приватного нотаріуса у порядку визначеному Законом України «Про нотаріат», у відповідь на звернення [PERSON], Головне управління юстиції у місті Києві надало відповідь від 17 квітня 2008 року (вих.№А-1084) про те, що у діях приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. порушень при вчинені нотаріальних дій, пов'язаних з посвідченням договору дарування квартири від 17 лютого 2001 року, не виявлено. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч.3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом. 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їхні діти мали лише право на користування. Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду доказів, які мали підтвердити обставини, що свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідачів [PERSON], яка на момент укладення договору не досягла повноліття, та [PERSON], яка при укладенні спірного договору здійснювала представництво інтересів неповнолітньої як опікун, що слугувало б підставою для визнання недійсним договору дарування, при цьому суд враховує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту для відновлення порушених прав власника майна, оскільки позивач оспорює договір дарування від 17 лютого 2001 року посилаючись на положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, в той час до відносин, які виникли між сторонами спору мають застосовуватись положення чинного законодавства, яке діяло на момент укладення спірного договору, тобто положення Цивільного кодексу України, в редакції чинній з 18 липня 1963 року. При з'ясовані обставин у справі, суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки допитні в судовому засіданні свідки не були присутні при укладенні спірного договору та не обізнані щодо обставин укладення договору, а викладені свідками обставини стосуються надання загальної характеристики якостей позивача та її поведінки у побуті та її взаємовідносин в сім'ї, відношення до дитини, що не відноситься до предмету доказування в межах даного спору. Згідно положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року) зазначається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. (ч.1 ст.80 Цивільного кодексу України) Так, під час розгляду даної судової справи, представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подана заява про застосування загальних строків позовної давності, оскільки позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 17 лютого 2001 року поза межами загальних строків позовної давності. Згідно з положеннями ст.6 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті. При вирішенні питання про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 17 лютого 2001 року, суд враховує положення п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою передбачено застосування до такої категорії позовів строків позовної давності, які були встановлені на час укладення та дії оспорюваного правочину, тобто загального строку позовної давності у три роки, як визначено у ст. 71 Цивільного кодексу України ( в редакції від 18 липня 1963 року), а також положення ч.2 ст.80 ЦК УРСР (1963 року), якою передбачено, що захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право, тому приходить до висновку, що в межах даного пору відсутні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено обставин, які б слугували б підставою для визнання недійсним спірного договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соврас Олена Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed