Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-24 00:00:00

18 липня 2012 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням. Позивач [PERSON] свій позов мотивує тим, що згідно договору купівлі продажу від 21 грудня .2006 року він з [PERSON] придбали на праві спільної часткової власності (по ? частині за кожним) частину приміщення літ. «Б-2» площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві. Відповідач [PERSON] користується всім приміщенням та не надає йому можливості користуватися своєю власністю, відмовляється впускати його в приміщення. У звязку з тим, що між ними виник спір про порядок користування і володіння вказаним приміщенням, просив визначити порядок користування приміщенням під літерою "Б-2" площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 в місті Біла Церква Київської області виділивши йому, [PERSON] приміщення № № "3-18", "3-19" загальною площею 23,6 кв.м. Виділити [PERSON] в користування приміщення № № "3-21", "3-22", загальною площею 23,1 кв.м. Приміщення № "3-20" розділити надавши у користування [PERSON] 11,55 кв.м. і [PERSON] 12,05 кв.м. Решту приміщень залишити у спільному сумісному користуванні. 12 жовтня 2012 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на частину нежитлової будівлі, мотивуючи свій позов тим, що згідно договору купівлі продажу від 21 грудня .2006 року він з [PERSON] придбали на праві спільної часткової власності (по ? частині за кожним) частину приміщення літ. «Б-2» площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві. Проте з часу придбання вказаного приміщення [PERSON] за згодою [PERSON] було здійснено поліпшення майна, а саме за рахунок проведення ремонтних робіт 54 846, 25 гривень. Вважає, що його частка у спільному майні збільшилась з урахуванням вартості понесених ним витрат на поліпшення спільного майна. Ухвалою суду від 23 жовтня 2012 року позови обєднано в одне провадження. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та просили суду визначити порядок користування приміщенням під літерою "Б-2" площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 в місті Біла Церква Київської області виділивши йому, [PERSON] приміщення № № "3-18", "3-19" загальною площею 23,6 кв.м. Виділити [PERSON] в користування приміщення № № "3-21", "3-22", загальною площею 23,1 кв.м. Приміщення № "3-20" розділити надавши у користування [PERSON] 11,55 кв.м. і [PERSON] 12,05 кв.м. Решту приміщень залишити у спільному сумісному користуванні. Зустрічний позов [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на частину нежитлової будівлі не визнали, оскільки вважають, що безпідставним і необгрунтованим. Крім того, заперечують проти отримання грошової компенсації. [PERSON] проводив ремонтні роботи без згоди [PERSON], на свій розсуд та за своїм бажанням, чим порушував права власника. Вважають, що [PERSON] не підтвердив факту проведення ним ремонтних робіт за власні кошти у розмірі 54846,25 грн, не надала належних відповідних документів про надбання матеріалів, оплату робіт . [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням не визнали, просила відмовити в задоволенні позову повністю. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили позов його заждовольнити. Так, суд знаходить позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на частину нежитлової будівлі необґрунтованим та такими, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 21 грудня 2006 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю агрофірма «Інтерагросервіс» в особі директора [PERSON] (Продавець) та [PERSON] і [PERSON] (Покупці), посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON], продавець передав у власність покупців в рівних долях частину нежитлової будівлі літ. «Б» площею 102,5 кв.м., яка розташована за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві. Згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 січня 2007 року, по 1/2 частині нежитлової будівлі літ. «Б» площею 102, 5 кв.м., яка розташована за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві належить на праві приватної спільної часткової власності кожному окремо [PERSON] та [PERSON]. Загальна вартість нерухомого майна 749980 грн., загальна площа 102, 5 кв.м.. Тобто в судовому засіданні встановлено, що сторонам по справі [PERSON] з [PERSON] на праві спільної часткової власності (по ? частині за кожним) належить частина приміщення літ. «Б» площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві. Положеннями Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, одними з яких є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також судовий захист цивільного права та інтересу /пункти 2, 5 статті 3 цього Кодексу/. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права /пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України/. При цьому, право особи на звернення до суду за захистом своїх прав закріплено у положеннях статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. Так, положення зазначеного кодексу передбачають право кожної особи у встановленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України /стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України/. Так, відповідно до положень статей 13 і 41 Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно до положень частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Положення частини другої статті 41 Конституції України наголошують, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. На необхідність врахування наведених положень Конституції України звертає також увагу й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 Інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. З огляду на положення частини третьої статті 2 Закону України «Про власність» кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Положеннями частини другої статті 3 Закону України «Про власність» передбачено, що майно може належати на праві спільної /часткової або сумісної/ власності громадянам, юридичним особам і державам. Відповідно до положень частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ /майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положення, що містяться у частині першій статті 12, частині першій статті 317 та частині першій статті 319 Цивільного кодексу України наголошують, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Як встановлено в судовому засіданні встановлено, що сторонам по справі [PERSON] з [PERSON] на праві спільної часткової власності (по ? частині за кожним) належить частина приміщення літ. «Б» площею 102,5 кв.м., що розташоване за адресою по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві. З досліджених у ході судового розгляду технічного паспорту на будівлю і споруди, розташовані по вулиці Новій, будинок 23 у м. Білій Церкві, а також поверхового плану, вбачається, що належна сторонам частка нежитлового приміщення є складовою частиною будівлі, взагалі, та знаходиться на її другому поверсі, приміщення на якому належать товариству з обмеженою відповідальністю агрофірма «Інтерагросервіс». Крім того, сторонами перед судом не ставилось питання про призначення та проведення експертизу щодо встановлення дійсної вартості майна та можливості його розподілу відповідно до часток кожного із співвласників, відповідно до вимог Цивільно процесуального законодавства, зокрема ст. 143 ЦПК України щодо порядку призначення експертизи. Відповідно до частини 1 даної статті для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи вимог даної статті, з якої вбачається не обовязок суду призначити експертизу по справі, а лише право на призначення експертизи за заявою осіб, які беруть участь у справі. Так, як ні позивач, ні відповідач не ставив перед судом питання про призначення експертизи, то судом експертизи щодо визначення вартості майна та можливості його розподілу відповідно до часток кожного із співвласників, яке підлягає поділу не вирішувалось в рамках розгляду даної справи. Відповідно до вимог п.п.6,7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 4 жовтня 1991 року №7 / з наступними змінами / «Про практику застосування судами законодавства , що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок «/ далі Постанова №7 / при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку , що є спільною власністю , судам належить мати на увазі , що це можливо , якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом / квартиру / , яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за згодою сторін , а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення признається експертиза. Аналогічні вимоги при поділу в натурі житлового будинку передбачені в п.14,12 п.п.а Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 / з наступними змінами / «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» / далі Постанова №20/. Відповідно до ст..ст.316-319,321 ЦК України правом власності , яке складається з права володіння ,користування та розпорядження , є право особи на річ /майно/ , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на положення частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/. Згідно до положень частини другої статті 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно /частина четверта статті 355 Цивільного кодексу України/. Згідно ст..356 ЦК України власність двох або більш осіб з зазначенням часток кожного з них у праві власності являється спільною частковою власністю. Більш того, суд приймає до уваги, що відповідно до положень статті 2, частини першої статті 318 та частини другої статті 356 Цивільного кодексу України суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Отже, станом на дату вирішення спірних правовідносин жодних обмежень стосовно належності майна на праві спільної часткової власності фізичній особі та юридичній особі не існує. Як зазначено в ч.3,5 ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності , якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремлювати, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном , що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють та користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, у звязку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежено право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Відповідно до ст..361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник згідно своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний приймати участь у витратах на управління, утримання та зберігання спільного майна, в сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами по зобовязанням, повязаним з спільним майном. Позовні вимоги [PERSON] не базуються на підставах передбачених ст.360 ЦК України. Судом встановлено з пояснень сторін, що в порушення вищезазначених вимог закону, роботи по ремонту та поліпшенню стану всього спірного приміщення, тобто володіння, користування та розпорядження спільною часткової власністю, [PERSON] проводив без згоди співвласника частини нежитлової будівлі [PERSON], у звязку з чим він не може вимагати від нього відшкодування витрат на проведення робіт, які він проводив на свій розсуд та за своїм бажанням, тому в задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на частину нежитлової будівлі слід відмовити. При цьому суд враховує , що передбачені ст..322 ЦК України зобовязання власника майна про утримання належного йому майна, на яких наполягає [PERSON], повинні узгоджуватися з вимогами ст..ст.356-367 ЦК України відносно прав та зобовязань власників спільної часткової власністі. З урахуванням наведеного, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] про те, що [PERSON] проводив ремонті роботи в спірному нежитловому приміщенні, правового значення по справі не мають. Крім того покази свідків [PERSON], [PERSON] суперечать показам свідка [PERSON] оскільки як пояснив останній всі кошти щодо облаштування території біля спірного приміщення, рахунки за комунальні послуги сплачувало його підприємство, а не [PERSON]. В подальшому до [PERSON] предявлялись вимоги щодо погашення заборгованості за надані послуги. Ремонтних робіт [PERSON] в приміщення не проводилось, оскільки він не памятає цих обставин. Крім того, з пояснень [PERSON], які судом не приймаються до уваги оскільки з останніх вбачається, що працюючи у [PERSON] останній проводив ремонтні роботи в спірному приміщенні, як зазначив останній в 2006 році. З надано [PERSON] в судовому засіданні договору про виконання робіт з ремонту приміщення встановлено, що останній проводились в 2007 році. Свідок [PERSON] не зміг пояснити в судовому засіданні вказані розбіжності в роках. Вимоги [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на частину нежитлової будівлі з звязку з проведенням робіт по поліпшенню, не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають . Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування приміщенням, то суд при їх вирішенні виходить з наступного. Так, відповідно до частини третьої статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положення статті 321 Цивільного кодексу України наголошують на непорушності права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, суд враховує, що з огляду на положення статті 13 Конституції України, частини п'ятої статті 319 Цивільного кодексу України та пункту 1 Інформаційного лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року - власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності /частина перша статті 386 Цивільного кодексу України/. Згідно до положень частини першої статті 386 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вирішуючи спір у межах зазначених позовних вимог, судом встановлено факт порушення прав власника позивача [PERSON] і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх прав власності щодо користування та розпорядження спірним майном. Під час розгляду зазначених позовних вимог суд виходить з того, що основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /Рим, 04 листопада 1950 року/, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Так, правом користування власністю визнається юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. На необхідності дотримання положень зазначеної Конвенції звертає увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму Інформаційному листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. У ході судового розгляду справи позивачем [PERSON] було доведено факт неможливості користуватися належною йому часткою у спірному приміщення та добувати з цього майна корисні властивості. Посилання позивача [PERSON] на заміну замків на вхідних дверях у спірному приміщенні [PERSON], а також використання ним цих приміщень в своїх інтересаха, у тому числі здійснення підприємницької діяльності та зберігання майна, знайшли своє підтвердження під час розгляду цієї цивільної справи та не заперечувались самим [PERSON] в судовому засіданні, який підтвердив, що між ним та [PERSON] існують конфлікти з приводу користуванням та розпорядженням спірним нежитловим приміщенням. Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed