Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю. Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування від 03.07.2009 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вважає, що відповідачі порушують її права як власника будинковолодіння та створюють їй перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження майном. Згоди відповідачам на проживання в будинку вона не давала, договір про порядок користування не укладала. Однак, відповідачі ігнорують її вимоги щодо виселення. В травні 2013 року, коли вона повернулася з-за кордону, відповідачі перешкоджали їй в доступі до будинку, і вона змушена була звертатися до правоохоронних органів. Вважає, що оскільки права попереднього власника на даний будинок припинені, то відповідачі втратили право користування даним будинковолодіння. А тому, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй будинком, та виселити відповідачів з будинку без надання іншого приміщення. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що були вселені в будинок попереднім власником як сім'я сина, проживають там багато років, оплачують комунальні послуги, доглядають за будинком, іншого житла не мають. Вказували на те, що не перешкоджають позивачу користуватися будинком. Крім того, зазначили, що позивач постійно проживає за кордоном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, свідка дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що власником будинку [ADDRESS] до 2009 року був [PERSON], будинок 1967 року побудови. Відповідач [PERSON] є сином колишнього власника будинку [PERSON] та рідним братом позивача, і проживав в будинку [ADDRESS] з народження. Відповідач [PERSON] була вселена в будинок [ADDRESS] попереднім власником будинковолодіння [PERSON], як невістка, дружина сина [PERSON], зареєстрована і постійно проживає в даному будинку з 14.04.1987 року. В подальшому в будинку були зареєстровані і постійно проживають діти [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (на час розгляду справи неповнолітній). Такі обставини підтверджуються даними будинкової книги на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та поясненнями в судовому засіданні свідка [PERSON] (попередній власник). При чому з будинкової книги вбачається, що всі відповідачі були зареєстровані на постійне місце проживання. 03.07.2009 року за договором дарування [PERSON] подарував будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] своїй доньці [PERSON]. При чому в п. 5 Договору Дарувальник свідчить, в тому числі і про те, що будинок не наданий в користування наймачам. Однак, як до укладення договору дарування, такі і після нього відповідачі залишаються зареєстрованими у спірному будинковолодінні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній [PERSON] там постійно проживають, що не заперечується стороною позивача. Оплачуються комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій. З пояснень в судовому засіданні сторони відповідача та свідка встановлено, що відповідач [PERSON] близько 13 років тому виїхав за кордон і в будинку не проживає. Однак, вимога про визнання його таким, що втратив право користування житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивачем не заявлялася. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачка заявила взаємовиключні позовні вимоги про втрату права користування та виселення. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що відповідачі були вселені в будинковолодіння як сім'я сина власника зі згоди останнього і троє з них, крім сина, проживають в ньому на даний час на законних підставах. Право користування житлом в установленому законом порядку ними не втрачене. Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, відповідно до вказаних вимог позивачем не доведено факту систематичного порушення правил співжиття зі сторони відповідачів, та не надано жодних підтверджуючих документів, що до них застосовувалися заходи попередження про неможливість допущення неправомірної поведінки відносно позивача, які виявилися безрезультатними. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідачі проживають в належному позивачу будинковолодінні на законних підставах, не втратили права користування житлом, позивачем не доведено обставин примусового виселення, передбачених ст.116 ЖК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed