Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення. Позивач позовну заяву від 17.04.2013 року обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 16 березня 2005 року. В належному йому житловому будинку проживають відповідачі по справі. Які не є членами його сім'ї відповідно до ст. 64 ЖК України. Між ними склалися неприязні стосунки, що унеможливлюють спільне проживання в одному будинку. Крім того, відповідачі власниками цього будинку, ніколи не були, та договору найму із позивачем не укладали. На його неодноразові вимоги виселитися із належного йому будинку відповідачі не реагують. Іншого житла в нього не має, він є особою похилого віку та в цей час вимушений жити по знайомим. Раніше він звертався до суду з позовом про виселення відповідачів на підставі ч. 1 ст.116 та ст. 157 ЖК України. В задоволенні позову йому було відмовлено, але в рішенні апеляційного суду зазначено, що це не позбавляє його права звернутись до суду з аналогічним позовом з інших підстав. Тому позивач просить суд виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити, пояснивши суду, що йому на праві особистої власності на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 16.03.2005 року належить житловий будинок [ADDRESS]. У даному будинку кілька років за його згодою зареєстровані та мешкають його племінниця [PERSON] зі своєю родиною. Між ним та відповідачами склалися неприязні відносини, оскільки відповідачі не впускають його до будинку. Крім того, вони неодноразово виганяли його з даного будинку, і тому він був змушений жити у друзів та знайомих. Також він пояснив, що неодноразово звертався до міліції, оскільки відповідачі його били. Будь яких договорів з відповідачами на проживання він не заключав. На його вимогу виселитися відповідачі не реагують, та заважають йому в повній мірі користуватися його будинком. 05 травня 2013 року на Пасху, він мешкав у свого племінника. [PERSON] приходила до них, звала його жити додому, казала що повністю зробила ремонт його будинку та його кімнати, де він жив, але він сам не бажає жити зі сім'єю своєї племінниці [PERSON] Адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надавши письмові заперечення, пояснив суду, що як на підставу усунення перешкод та виселення відповідачів з житлового будинку позивач посилається на норми ч.1 ст.319, ч.1 ст. 386 ЦК України. Однак, правовідносини які склались між позивачем та відповідачем, житлові права власника і колишніх членів сім'ї власника врегульовані спеціальними нормами житлового законодавства. [PERSON] яка є племінницею позивача, разом зі своїм чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] мешкають у житловому буднику [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок належить на праві приватної власності [PERSON]. 20 грудня 2007 року [PERSON] надав згоду на вселення до житлового будинку та реєстрацію за вищевказаною адресою родини [PERSON] - її чоловіка та доньки. Таким чином відповідач на законних підставах як член сім'ї вселилась в житловий будинок позивача і проживає разом із родиною в ньому. У період часу 2008-2010 р.р. відповідачем, за власний рахунок та за фінансової допомоги [PERSON] були здійсненні ремонті роботи щодо благоустрою житлового будинку та обслуговуючих його споруд. Було відремонтовано увесь будинок, проведено електричне опалення, замінені двері та поклеєні шпалери. У цей же час, було відремонтовано кімнату у якій мешкав позивач. Родина [PERSON], що не спростовується позивачем та підтверджено доказами (доданими до матеріалів позову - рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 22.08.2012р. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2012р.) з 2007 року до 2010 року мешкала разом з Позивачем та вела з ним спільне господарство. З 2010 р. Позивач переїхав з будинку та на теперішній час мешкає у будинку брата відповідача. Посилання позивача на порушення права власності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони нічим не обґрунтовані. Суд, вислухав сторони, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно узагальнення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Таким чином, право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) або інших осіб, які на законних підставах вселились до житлового будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але виключно за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS]. на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 16 березня 2005 року (а.с.5-6). В належному йому житловому будинку кілька років за його добровільно згодою зареєстровані та мешкають відповідачі по справі, а саме його племінниця [PERSON] зі своєю родиною з 2007 року до теперішнього часу, та вели з ним спільне господарство. Згідно ч.2, 3 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Раніше позивач звертався до суду з позовом про виселення відповідачів на підставі ч. 1 ст.116 та ст. 157 ЖК України, але в задоволенні позову йому було відмовлено (а.с.14). Рішенням апеляційного суду від 05.12.2012 року, рішення суду №2-133/2012 від 22.08.2012 року в цій частині залишено без змін. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не надав жодного доказу того, що він має підстави того, що його родичі порушують його право власності, а проведений без його згоди ремонт в будинку, порушив його право володіння, є необґрунтованими, оскільки проведений ремонт сприяв поліпшенню умов проживання в вищевказаному жилому будинку, що є допустимим згідно ст. 156 ЖК України. Факт того, що відповідачі не впускають його до будинку та неодноразово виганяли його з даного будинку, і тому він був змушений жити у друзів та знайомих, в судовому засіданні спростував сам позивач, пояснив, що [PERSON] сама неодноразово звала його жити в будинку, але він сам не бажає там жити. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи вищевикладене, той факт, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме порушення права власності, що передбачено ч.1 ст. 319, ст. 386 ЦК України, та оскільки правовідносини які склались між позивачем та відповідачем (житлові права власника і членів сім'ї власника) врегульовані нормами житлового законодавства і право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) або інших осіб які на законних підставах вселились до житлового будинку врегульовано ст. 157 ЖК України, але виключно за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, та з цих підстав позивачу вже було відмовлено у задоволенні цих вимог, суд вважає за необхідно відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed