Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON], 02 серпня 2013 року звернувсь з названим позовом до суду, в якому вказав, що він уклав з відповідачем договори позики. В установлені строки відповідач [PERSON] борг не повернув. Відповідно до розрахунку сума боргу складає 4 598 772 гривні 02 копійки. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь , заборгованість за договорами позики від 30.10.2008 року, 17.03.2011 року, 20.05.2011 року, 20.06.2011 року, 19.07.2011 року, 13.06.2012 року, 20.06.2012 року в сумі 4 598 772 гривні 62 копійки, з яких 3 032 234 гривні основний борг, 399 491 гривня інфляційні витрати, 1 167 046 гривень 73 копійки проценти за угодами та судовий збір в сумі 3 442 гривні та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну (немайнову) шкоду в сумі 500 000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини які викладенні в позовній заяві. Представник відповідача позов визнав частково. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. По справі встановлено, що сторони уклали договір позики від 30.10.2008 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 220 000 доларів США на термін до 30 жовтня якого року не зазначено під 1% місячних (а.с.5); договір позики від 17.03.2011 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 422 420 гривень до 30 жовтня якого року не зазначено під 2% місячних (а.с.6); договір позики від 20.05.2011 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 432 550 гривень до 30 жовтня якого року не зазначено під 2% місячних (а.с.7); договір позики від 20.06.2011 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 9050 доларів США до 30 грудня 2011 року під 1% місячних (а.с.8); договір позики від 19.07.2011 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 288 260 гривень до 30 грудня 2011 року під 2% місячних (а.с.9); договір позики від 13.06.2012 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 15 000 гривень до 30 липня 2012 року (а.с.10); договір позики від 20.06.2012 року згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 10 000 гривень (а.с.11); договір позики згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 33 895 гривень (а.с.12). По закінченню строку згідно договорів позики відповідач [PERSON] борг не повернув, тому позивач [PERSON] змушений звернутися до суду для вирішення питання про повернення боргу в судовому порядку, в судовому засіданні надавши пояснення, щодо позики грошових коштів, та розрахунку заборгованості відповідно до позовної заяви від 21.08.2012 року від його представника [PERSON] (а.с.48-51) . Позивач [PERSON] надав до суду довідки про вивіз коштів з Росії та довідки про стан рахунків в банках (а.с.38-47). Володарське відділення Тетіївської ОДПІ надала на виконання узвали суду про витребування інформації звітність про доходи фізичної особи-підприємця [PERSON] та про доходи фізичної особи [PERSON] (а.с.36). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором . Надані суду договори позики між сторонами [PERSON] та [PERSON], на підтвердження укладеного договору позики містить зобовязання однієї особи повернути іншій особі у визначений строк визначену суму грошей та відсотків, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобовязання і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей , що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України . Ст. 1049 ч. 1 ЦК України вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні зазначив надавши пояснення, що позовні вимоги визнає частково, а саме на суму 89 810 гривень, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] уклав договір позики 30.10.2008 року на суму 220 000 доларів США , яку в подальшому суму боргу позики [PERSON] погасив та вказуючи, що всі інші договори позики були укладені в звязку з погашенням по частинах боргу позики від 30.10.2008 року і укладавсь договір позики грошей в подальшому на залишок боргу. З такою позицією неможливо погодитись та врахувати її при прийнятті рішення виходячи з того, що відповідно до змісту договору позики вказано, що [PERSON] ідентифікаційний код [NUMBER] позичив а [PERSON] ідентифікаційний код [NUMBER] отримав грошові кошти в позику під відсотки з умовою повернення , і в даному змісті договору позики не вказано що це є договір пролонгації, реструктуризації, або часткового погашення боргу позики, в звязку з частковим погашенням позики в подальшому укладались договори позики на залишок боргу . Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 599 ЦК України, визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст. 545 ЦК України, вказує, що прийнявши зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. За правилами ч. 2 цієї статті, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За правилами ч. 3 цієї ж статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Відповідно до рішення Володарського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року, за позовом [PERSON] до Фермерського господарства [PERSON] «Відродження» , про стягнення боргу, в мотивувальній частині рішення, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали угоди, за якими [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти, а саме 30.10.2008 року 220 000 доларів США, 17.03.2011 року 422 420 гривень, 20.05.2011 року 432 550 гривень, 20.06.2011 року 9 050 доларів США, 19.07.2011 року 288 260 гривень, 13.06.2012 року 15 000 гривень, 20.06.2012 року 10 000 гривень, а також свідок [PERSON] дав показання суду, що він, як фізична особа, укладав з [PERSON] угоди позики (а.с.13-14). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2013 року було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали угоди про те, що [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти, а саме: 30.10.2008 року 220 000 доларів США, 17.03.2011 року 422 420 гривень, 20.05.2011 року 432 550 гривень, 20.06.2011 року 9 050 доларів США, 19.07.2011 року 288 260 гривень, 13.06.2012 року 15 000 гривень, 20.06.2012 року 10 000 гривень (а.с.18-19). Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні досліджено угоду позики від 19.07.2011 року, згідно якої [PERSON] позичив [PERSON] грошову суму в розмірі 288 260 гривень до 30.12.2011 року під 2 % місячних (а.с.9) , на зворотній стороні вказаної угоди позики зазначено, що [PERSON] 10.07.2012 року повернув [PERSON] борг в сумі 208 450 гривень, що засвідчено підписами сторін по справі. Тому сума основного боргу за договорами позики а саме 3 032 234 гривень 50 коп., повинна бути зменшена на суму поверненого боргу в сумі 208 450 гривень , що становитиме суму основного боргу за договорами позики 2 823 784 гривень 50 коп. ( 3 032 234 грн. 50 коп. 208 450 = 2 823 784 грн. 50 коп.). В частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди а розмірі 500 000 гривень, позов не ґрунтується на положеннях договору та закону, у звязку з чим задоволенню не підлягає з наступних підстав. Правова підстава вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем у позовній заяві зазначена з посиланням на ст. 23 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Укладеними між сторонами договорами позики не передбачено право кредитора на відшкодування позичальником моральної шкоди у випадку неповернення боргу чи його прострочення. Правова норма ст. 23 ЦК України, яка передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, характер моральної шкоди, способи та розмір її відшкодування, є загальною для всіх цивільних правовідносин. Спеціальна норма закону, яка б передбачала право на відшкодування моральної шкоди у відносинах позики цивільним законодавством України не передбачена. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобовязань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що в частині стягнення з [PERSON] моральної шкоди в сумі 500 000 гривень слід відмовити повністю. Враховуючи, що між сторонами в належній формі укладені договори позики грошей з обовязком повернути позику та сплатити відсотків, що підтверджується договорами позики дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону та підтверджується наданими та дослідженими доказами, тому необхідно стягнути з [PERSON] грошові кошти на користь [PERSON] в сумі 4 390 322 гривні 62 копійки, із них 2 823 784 гривні 50 коп. основний борг, 399 491 гривня 39 коп. інфляційні витрати, 1 167 046 гривень 73 копійки проценти за угодами та судовий збір в сумі 3441 гривня 00 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, яким є сплачений судовий збір .

Outcome: partial