Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу 3/50 частини приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, укладену між нею та відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на 3/50 частини приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, розташованої по вулиці Котовського,266 в м. Балта Одеської області, а саме приміщення 71 площею 24,2 кв. м., залишивши у загальному користуванні приміщення І поверху приміщення 23 площею 13,7 кв. м., приміщення ІІ площею 14,3 кв. м., приміщення ІІ поверху приміщення VІІ площею 15,8 кв. м., приміщення 52 площею 10,3 кв. м., приміщення 58 площею 40,5 кв. м., приміщення 59 площею 17,7 кв. м., приміщення VІІІ площею 16,3 кв. м., приміщення 73 площею 2,0 кв. м., яка раніше на праві приватної власності належала відповідачу, стверджуючи, що 10.08.2013 року позивач уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу 3/50 частини вище вказаного нежитлового приміщення, згідно якої сплатила відповідачу гроші у сумі 20000 грн., а відповідач передала їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на частину нежитлового приміщення, саму 3/50 частину нежитлового приміщення, пообіцяла зявитися до нотаріальної контори для належного оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріальної контори не зявляється. Вказані обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і те, що наміру оформити угоду належним чином у нотаріуса не має, просить справу розглянути за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], реєстр №812, належали 9/100 частин приміщення ІІ поверху нежитлової будівлі, розташованої по вулиці Котовського,266 в м. Балта Одеської області, 10.08.2013 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу 3/50 частини вище вказаного нежитлового приміщення, згідно якого відповідач продала, а позивач придбав 3/50 частини нежитлового приміщення за 20000 грн. і по акту прийому-передачі від 10.08.2013 року відповідач передала, а позивач прийняла 3/50 частини нежитлового приміщення, що відповідач отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріальній конторі. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила у клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказане нежитлове приміщення, повинна перебувати у власності відчужувача цього приміщення і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна бути власником земельної ділянки, на якій розміщене нежитлове приміщення. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, не є, а тому, на думку суду, не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на частину нежитлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: approved