Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, який уточнили та підтримали в судовому засіданні його представники [PERSON] та [PERSON] і просили поновити позивачу строк на звернення до суду, пропущений не з вини позивача, і визнати за позивачем [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 2,34 умовних кадастрових гектари вартістю 59957 грн. та зобоовязати Скотарівську сільську раду і Шполянську районну державну адміністрацію виділити її із земель резервного фонду Скотарівської сільської ради с. Скотареве, Шполянського району, Черкаської області, мотивуючи тим, що 15 серпня 1990 року позивач [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу ім. Карла Маркса, в якому працював до 22 грудня 1993 року, про що свідчить запис в трудовій книжці. 24 травня 1995 року позивач був демобілізований з лав Радянської армії та з 1 липня 1995 року, як член колгоспу, почав працювати в зазначеному господарстві до 1999 року. 2 листопада 1995 року КСП ім. Карла Маркса отримало Державний акт на право колективної власності на землю, але при формуванні списків, позивача, як акціонера ВАТ, помилково не включили до списку на отримання державного акта на право колективної власності на землю, оскільки позивач під час складання списків проходив службу в лавах Радянської армії, хоча право на включення до списків він мав, поскільки являвся членом КСП ім. Карла Маркса. Розмір земельної частки (паю) по господарству склав 2,34 га вартістю 59957 грн. Розмір резервного фонду по Скотарівській сільській раді складає 43,5 га, з них 39 га ріллі. Позивач звертався з заявами до правління КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве, Шполянського району та в різні державні установи з проханням виділити йому земельний пай. В КСП пообіцяли включити позивача в додаткові списки на отримання земельного паю, але до цього часу землі позивач не отримав. Неодноразово позивач звертався і у Шполянський відділ земельних ресурсів, але у відповідь чув тільки обіцянки вирішити його питання, а потім в Скотарівській сільській раді позивачу заявили, що права на землю позивач не має, так як відсутній резервний фонд землі. Про порушення свого права позивач дізнався в 2013 році, коли звернувся до юриста, який повідомив йому, що він має право на землю і резервний фонд землі по Скотарівській сільській раді існує. Поскільки позивач довідався про порушене право в 2013 році, тому відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з моменту коли особа довідалась про порушене своє право. Представники позивача вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності з поважних причин, тому просять його поновити і визнати за позивачем право на земельну частку (пай). Представник відповідача голова села Скотареве [PERSON] позов не визнала і пояснила, що на час розпаювання земель по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве вона не працювала в сільській раді. На даний час сільська рада не являється розпорядником земель резервного фонду по Скотарівській сільській раді. З 2006 року вона працює головою села Скотареве, Шполянського району і підтвердила, що з 2006 року позивач [PERSON] до сільської ради по питанню виділення йому земельної частки (паю) жодного разу не звертався. Вона вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, тому просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача - Шполянської районної державної адміністрації [PERSON] позов [PERSON] не визнав і просив в його задоволенні відмовити на тій підставі, що позивач пропустив строк звернення до суду і не зміг надати доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. В Шполянську районну державну адміністрацію позивач на протязі вісімнадцяти років з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю по КСП ім. Карла Маркса не звертався, незважаючи на те, що представником позивача в судовому засіданні було зазначено, що позивачу було відомо про те, що він не внесений до списку осіб, які мали право на частку (пай) в КСП ім. Карла Маркса ще на момент видачі Державного акта, тобто 05.11.1995 року. Документів, які б підтверджували факт звернення позивача до Шполянської РДА або Скотарівської сільської ради позивачем надано не було. Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні позову відмовити, в звязку з пропуском строку позовної давності. Представник третьої особи - відділу Держземагентства у Шполянському районі Черкаської області [PERSON] позов [PERSON] не визнав і пояснив, що Державний акт на право колективної власності на землю по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве, Шполянського району, Черкаської області був виданий 5 листопада 1995 року. Позивач до 1999 року був членом КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» був виданий 08.08.1995 року. З моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю та з моменту оприлюднення вищезазначеного Указу Президента України минуло 18 років. Позивач звернувся в суд з даним позовом лише в 2013 році. В судовому засіданні представником позивача не було надано доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Докази на підтвердження звернення позивача в різні державні установи по питанню виділення йому земельної частки (паю) в позивача відсутні. Він вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, тому в задоволенні позову необхідно відмовити, в звязку з пропуском строку на звернення до суду. Представник третьої особи - СПОП «Відродження» [PERSON] позов не визнав і пояснив, що представник позивача стверджував, що позивачу було відомо про те, що він не внесений до списку осіб, які мали право на частку (пай) в КСП ім. Карла Маркса ще на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю 05.11.1995 року. Тобто, позивач дізнався про порушення свого права ще в 1995 році, а з позовом звернувся до суду лише у 2013 році. Посилання представника позивача на те, що позивач неодноразово звертався до правління КСП ім. Карла Маркса та інших установ не підтверджується жодними доказами наданими позивачем. Враховуючи вказані обставини, він вважає, що підстави для поновлення пропущеного позивачем строку відсутні, що являється однією з підстав відмови в задоволенні позову. Крім того, зазначив, що особа набуває право на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Кожному колгоспнику видавались трудові книжки встановленої форми під назвою «трудовая книжка колхозника», в якій був передбачений окремий розділ про вступ до членів колгоспу або про вихід з його членів, проте позивач надав суду якусь копію трудової книжки невстановленого зразка, незрозуміло коли ця копія була видана позивачу, відсутні записи в цій копії на підставі чого позивач був прийнятий на роботу. Також незрозумілим є те, як позивач міг стати членом колгоспу у 14 років, поскільки був визначений граничний вік вступу в члени сільськогосподарського виробничого кооперативу, яким був колгосп - 16 років. В 1993 році позивач був прийнятий в тракторний парк трактористом в 17 років, але номер наказу та дата, на підставі якого позивач нібито був прийнятий трактористом відсутні в копії наданої позивачем трудової книжки. Отже, копія трудової книжки, надана позивачем, не може бути допустимим доказом у справі, так як записи в ній суперечать документам, на які йде посилання, що в свою чергу суперечить Інструкції про ведення трудових книжок, а оригінал трудової книжки позивачем не був наданий, в звязку з її відсутністю. Враховуючи вказані обставини, він вважає, що поскільки позивач не надав належних доказів членства в КСП ім. Карла Маркса право на земельну частку (пай) у нього відсутнє. Вислухавши представників сторін та представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що 5 листопада 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карала Маркса с. Скотареве було видано Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР №20-7. Позивач [PERSON] був включений у список осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) по КСП ім. Карла Маркса с.Скотареве, Шполянського району, що підтверджується списком осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве, Шполянського району, який являється Додатком №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР №20-7. Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР №20-7 по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве був виданий 5 листопада 1995 року. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», на який посилається позивач був виданий 08.08.1995 року. Представниками відповідачів в судовому засіданні було зазначено, що позивач не звертався ні в Скотарівську сільську раду, ні в Шполянську районну державну адміністрацію по питанню виділення йому земельної частки (паю). Підтверджуючих документів на спростування тверджень відповідачів про відсутність звернень позивача до Скотарівської сільської ради та Шполянської районної державної адміністрації, представниками позивача надано не було. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Поскільки право у позивача на земельну частку (пай) виникло в момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР №20-7 по КСП ім. Карла Маркса с.Скотареве, тобто 5 листопада 1995 року, в звязку з чим вказані правовідносини регулюються ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення у позивача такого права. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яка діяла до 16.04.2004 року, відповідно до статей 48, 50 Закону України "Про власність", ст.71 ЦК 1963 р. у спорах про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК Української РСР). Статтею 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР №20-7 по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», тобто з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права минуло вісімнадцять років, а позивач звернувся до суду лише у вересні 2013 року. З позовної заяви вбачається, що позивачу було відомо про те, що його не включено в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), ще в 1995 році, тобто на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю, що підтверджується й поясненнями представника позивача [PERSON], який в судовому засіданні стверджував, що позивач звертався до правління КСП ім. Карла Маркса по питанню виділення йому земельної частки (паю), однак до суду позивач звернувся лише у вересні 2013 року. Представники позивача просили поновити пропущений позивачем строк позовної давності, посилаючись на поважність причин його пропуску, але стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин. Крім того, слід зазначити, що з моменту звільнення з лав Радянської армії в 1995 році та по даний час позивач проживає в [INFO]. Причини пропуску позивачем строку для звернення до суду є неповажними, тому суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення до суду, що є у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що з моменту розпаювання земель по КСП ім. Карла Маркса с. Скотареве, Шполянського району минуло вісімнадцять років, позивачем пропущено строк звернення до суду та не доведено поважність причин його пропуску, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, в звязку з закінченням строку позовної давності. На підставі викладеного, ст. ст. 71, 75. 76, 80 ЦК Української РСР 1963 року, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. №720/95, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: dismissed