Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулась із позовною заявою до [PERSON]. (надалі - відповідач), в якій просить суд стягнути на свою користь грошові кошти в сумі 82900,00 грн. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач взяв у неї в борг суму 6500,00 доларів США на власні потреби та обіцяв повернути грошові кошти в строк до 04.07.2012 р., в підтвердження отримання грошей, відповідач надав власноруч написану розписку про їх отримання. Вказує, що порушуючи домовлені строки, відповідач борг не повернув, кзмушуючи її звернутися до суду за захистом свого порушеного права та вимагати в судовому порядку повернення суми позики. Крім того, просить стягнути неустойку за порушення зобов'язань в сумі 42400,00 грн. й судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме суму боргу в розмірі 39 500 грн., оскільки відповідач частково сплатив суму боргу. Вказав, що відсутні підстави стягувати з нього неустойку, так як в договорі не вказано в які строки і яку саме відповідальність повинен нести відповідач за порушення грошового зобов'язання. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини. Між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 6500 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання коштів від 04.11.2011 р. та договором займу від 04.11.2011 р.; строк повернення боргу згідно з умовами договору встановлений до 04.07.2012 р. [PERSON] частково сплатив борг, що не заперечується [PERSON] На день розгляду справи позика не повернута в повному обсязі, а саме не повернуті грошові кошти в сумі 39500,00 грн. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) абу таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 Цивільного кодексу України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ч. 2 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] неналежним чином виконав свої зобов'язання перед [PERSON] за вказаним договором позики, тому позовні вимоги про примусове стягнення з нього грошових коштів у сумі 39 500,00 грн. основного боргу - є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню. В той же час, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача неустойки за кожний день прострочення зобов'язання у розмірі 200,00 грн. за кожний день прострочення, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до п. 5 розділу VIII „Прикінцевих положень" Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. Враховуючи те, що [PERSON] не надала суду доказів, які б підтверджували ті обставини, що вона є фінансовою установою, а також фізичною особою - суб'єктом підприємницькою діяльністю, яка наділена правом надання фінансових послуг, суд приходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення неустойки задоволенню не підлягають. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Стосовно витрат на правову допомогу, суд вважає, що вони стягненню не підлягають, оскільки позивач в обгрунтування позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу не надає розрахунок витрат на правову допомогу, зазначаючи лише, що між нею та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого позивач сплатила адвокату суму 400,00 грн., про що свідчить відповідна квитанція. Зазначена квитанція до прибуткового касового ордеру не може бути належним доказом та не є бланком суворої звітності. Крім того, дійсно згідно ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Проте ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу для участі у справі, є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та прийнята з цього питання ухвала. Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов. Під час судового розгляду [PERSON] захищала свої інтереси самостійно, і судом не постановлювалась ухвала про допуск адвоката до участі у справі у якості особи, яка надає правову допомогу, тому сума витрат на правову допомогу не підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у з зв'язку з вищезазначеними обставинами.

Outcome: partial