Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

[PERSON], третя особа з самостійними вимогами на стороні позивача: [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради про узаконення самочинного будівництва, визнання договору дарування земельних ділянок недійсними та визнання недійсними Державних актів на земельні ділянки. В судовому засідання позивачка, [PERSON] позовні вимоги визнала, суду пояснила, що в 2008 році вона звернулася до [PERSON] сільської ради про надання їй дозволу на будівництво житлового будинку в с.Шешори кут «Царина» (вулиця Шевченка) Косівського району, на земельній ділянці розміром 0,25 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 23.10.2008 року. Так як [PERSON] не заперечував в такому будівництві, він надав дозвіл на зведення житлового будинку з подальшим відчуженням частини даної земельної ділянки. 26.12.2008 року [PERSON] сільська рада прийняла рішення, яким зобов»язала її виготовити відповідну технічну документацію на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Таким чином вона фактично і розпочала будівельні роботи та в 2013 році завершила будівництво даного житлового будинку. Під виконання будівельних робіт було дотримано всіх архітектурних , будівельних, санітарних та екологічних норм, а з початку будівництва жодних скарг, заяв чи претензій не надходило. В 2013 році Коломийським МБТІ було виготовлено технічну документацію на вказаний житловий будинок, однак за відсутності належним чином посвідченого проекту на будівництво та плану будови такий будинок на даний час вважається самочинним. За висновком ПП «Архбудекспертизи-ІФ» самочинно побудований нею житловий будинок відповідає надійності і безпечної експлуатації . Вартість такого об»єкта на день оцінки складає 46950 грн. 07.10.2013 року вона звернулася до [PERSON] сільської ради із заявою про узаконення самовільного будівництва та введення в експлуатацію, однак отримала відмову із пропозицію вирішити спір в судовому порядку. Просить задоволити позов та визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами площею 161,7 м.кв., що знаходиться в с.Шешори по вул..Шевченка, 317, Косівського району, Івано-Франківської області. Третя особа із самостійними позовними вимогами на стороні позивачки, в судове зідання не прибув а подав до суду заяву в якій просить задоволити його позовні вимоги та просить справу слухати в його відсутності. [PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що він із позивачкою в справі являються подружжям а відповідач в справі, [PERSON] доводиться їм сином. Так при підготовці матеріалів до суду вони із позивачкою звернули увагу, що право власності на земельні ділянки відповідач, [PERSON] оформив на підставі договору дарування від 02.11.2007 року. Вказані земельні ділянки до підписання договору дарування були спільною сумісною їх власністю як подружжя. Обидна примірники договорів дарування, з моменту підписання, зберігалися у відповідача в справі. В свою чергу вони із дружиною були певні, що підписали договори довічного утримання а не договори дарування земельних ділянок, за яким обдарований [PERSON] набув права власності на земельні ділянки без будь яких його зобов»язань. Саме перед укладенням спірних договорів, між ними із відповідачем була досягнута домовленість про те, що він із позивачкою, як подружжя передають земельні ділянки та кошти для будівництва окремого житлового будинку синові, відповідачу в справі – [PERSON] а останній зобов»язувався утримувати їх, забезпечувати всім необхідним а також здійснювати оплату комунальних послуг та інших необхідних платежів по утриманню майна тобто мали намір укладення договору довічного утримання . Під час укладення договору ні він ні дружина змісту договору не читали, а довіряли синові та нотаріусу які зазначили, що саме договір довічного утримання вони підписують .Сам договір він підписав не прочитавши його змісту та на даний час усвідомив, що зробив помилку, про існування такого договору їм стало відомо в процесі розгляду справи сина про розірвання шлюбу. Більше того із моменту підписання оспорюваних договорів він із позивачкою продовжувати фактично користуватись своєю земельною ділянкою, та сплачувати земельний податок а також на частині вказаної земельної ділянки побудували і житловий будинок. Безпосереднім будівництвом житлового будинку займались вони із дружиною, відповідач своєю працею їм не допомагав, не цікавився їх матеріальним становищем та здоров»ям. Протягом останніх декількох років відповідач ніде не працює, реальних доходів не отримує, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей і тому не здійснює за ними жодного догляду і не надає допомоги. Вважає, що при укладенні договору дарування землі відповідач вів їх в оману безпідставно ставши власником даних земель згідно державних актів на землю,і така безвідповідальна поведінка відповідача несе реальну загрозу втрати їх майна, яке формально зареєстровано на сина, хоча фактично останньому і не належить. Внаслідок бездіяльності та безвідповідальної поведінки сина відповідача в справі, він із дружиною фактично залишились без земельної ділянки та без коштів на проживання,а побудований ними житловий будинок виявився самочинним. Про зміст договору дарування та про його правові наслідки він довідався тільки в грудні 2013 року, а тому просить поновити строк звернення до суду. Визнати недійсним договір дарування земельних ділянок а також державні акти які видані відповідачу на підставі вказаного договору та повернути йому первинні державні акти на земельні ділянки які належали йому як власнику землі . Просить позов задоволити. Відповідач в справі, [PERSON] позовні вимоги визнав та пояснив, що про укладення договору дарування земельних ділянок батька та матір не повідомляв, оскільки вони погодились на укладення тільки договору довічного утримання із метою що він за це зобов»язаний був доглядати їх до старості . Однак укладення такого правочину не давала йому можливості без згоди батьків розпоряджатись цією землею на власний розсуд та відчужувати її. Тому він за погодженням нотаріуса уклав саме договір дарування землі, про що батьків не повідомив. Проте вказаною землею він не користувався, перебуваючи в шлюбі мав намір будувати своє житло, однак шлю із другою дружиною розірвано та поділено їх майном, зокрема будівельними матеріалами які мали бути використані для будівництва будинку . На даний час у нього третій шлюб і також є неповнолітні діти, тому він не має можливості утримувати батьків та обробляти вказані земельні ділянки. З цих підстав згідний повернути отримані ним земельні ділянки згідно договору дарування батькам як належним власникам . Представник відповідача [PERSON] сільської ради сільський голова вимоги позову [PERSON] та позовні вимоги третьої особи із самостійними позовними вимогами на стороні позивача- Якібчука М.М. визнав, суду пояснив, що як йому відомо дійсно подружжям [PERSON] та [PERSON] було в період 2008 – 2013 років побудовано житловий будинок в с.Шешори вул.. Шевченка 317 Косівського району на земельній ділянці, що відповідно до Державного акту належала їх синові. Про існування договору дарування землі йому не було відомо, оскільки позивачі перебуваючи у приміщенні сільської ради пояснювали, що бажають укласти договір довічного утримання із сином, передати йому землю з метою щоб він здійснював їх догляд до старості. Порядок оформлення оспорюваних договорів дарування та державних актів про право власності на земельні ділянки йому не відомо, однак може ствердити, що фактично цими земельними ділянками користувались і користуються на даний час подружжя позивачів в справі [PERSON], які були попередніми власниками , платять земельний податок то обробляють землю. На вказаній земельній ділянці ними побудований будинок, який відповідає технічним нормам . Однак сільська рада не може оформити на нього право власності, оскільки не вирішено правовий статус землі на якій знаходиться будинок . В задоволенні позову не заперечує. Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їх сукупності вважає позовні вимоги [PERSON] та вимоги позову третьої особи на стороні позивача – [PERSON] підставними, доведеними в судовому засіданні і такими, що підлягають до задоволення за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та третя особа із самостійними вимогами на стороні позивача – [PERSON] являються подружжям, та проживають в [INFO]. Вказаний факт підтверджено паспортними даними сторін ( а.с.8 зв., 61 зв.) Розглянувши заяву позивачки в справі, [PERSON] про надання їй дозволу на будівництво житлового будинку в с.Шешори кут «Царина» та заяву [PERSON] про його згоду – дозвіл [PERSON] на будівництво на власній земельній ділянці житлового будинку з подальшим відчуженням частини даної земельної ділянки такого будівництва [PERSON] сільська рада прийняла рішення від 26.12.2008 року (а.с.15), яким не заперечила позивачці в справі, [PERSON] в будівництві житлового будинку в с.Шешори кут «Царина» на земельній ділянці [PERSON] а також зобов»язано [PERSON], виготовити технічну документацію на будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд у районного архітектора. Довідкою [PERSON] сільської ради № 930 від 14.10.2013 року (а.с.14) стверджено, що відповідно до технічної документації [PERSON] належить житловий будинок, який знаходиться в с.Шешори вул.. Шевченка 317, Косівського району. Вказаний факт стверджено і долученою до матеріалів справи технічною документацією на вказаний житловий будинок ( а.с.5-7) власником якого являється позивачка в справі [PERSON] . При зверненні позивачки до [PERSON] сільської ради із заявою про введення побудованого нею житлового будинку в експлуатацію, останній надано відмову ( а.с.13) із роз»ясненням вирішення питання визнання права власності на самовільно побудований житловий будинок в судовому порядку . Згідно пояснень сільського голови стверджується, що зауважень ні з боку сільської ради до завершеного будівництвом будинку ні інших служб не існує а сільською радою відмовлено у видачі свідоцтва про право власності тільки через правовий статус землі на якій вона знаходиться . За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша ст..15 ЦК, частина перша ст..3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] з метою узаконення побудованого нею житлового будинку зверталась з відповідною заявою до [PERSON] сільської ради, де отримала відмову. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Право власності на самочинне будівництво може бути визнано за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки. Крім того, за умови наявності документів про зміну цільового призначення землі (якщо воно потребується) в установленому законом порядку. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.4 Постанови від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст..376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», під час розгляду справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до пункту 16 вказаної Постанови позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч.1, 3 ст.376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. За висновком – звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об»єкта – садибного житлового будинку та господарських будівель по вул.. Шевченка 317 в с.Шешори Косівського району ПП «Архбудекспертиза –ІФ» (а.с.16-25) встановлено, відповідність вказаного житлового будинку вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість його безпечної експлуатації. Враховуючи, що головним завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаваних або оспорюваних прав, проведення позивачкою будівництва житлового будинку, відсутність заперечень власника земельної ділянки- відповідача в справі, позитивні висновки будівельно-технічного дослідження, відсутність порушень інтересів інших осіб проведеними будівельними роботами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Суд бере до уваги також і той факт, що на вказаній земельній ділянці [PERSON] – відповідач мав будувати також і свій житловий будинок перебуваючи у другому шлюбі із [PERSON] для чого він і самовільно оформив договір дарування землі, вівши в оману позивачів своїх батьків. Однак згідно рішення суду від 11.04.2013 року про поділ спільного майна подружжя судом прийнято рішення яким встановлено, що подружжя слід поділити саме будівельними матеріалами по 1/2 частини кожному а не закінченим будівництвом будинку, вказавши при цьому вартість цих матеріалів . З цих підстав судом встановлено, що збудований будівництвом будинок позивачки не має жодного відношення до спільно придбаного майна відповідча, так як він на праві власності має саме будівельні матеріали як рухоме майно яке використовується при будівництві будівель та споруд що визначено рішення суду яке вступило в законну силу . Із матеріалів справи вбачається,зокрема довідки [PERSON] с/ради, що відповідач фактично прописаний за адресою с. Шешори вул. Межиброди до господарсва батьків і жодних рішень чи дозволів на будівництво жилого будинку чи господарських споруд саме на земельній ділянці по вул. Шевченка 317 що в с. Шешори він не отримував. Більше того не звертався із такими заявами до сільської ради перебуваючи у шлюбі чи про узаконення самочинного будівництва, тобто закінчений будівництвом будинок позивачки не має жодного відношення до будівельних матеріалів відповідачки. За вимогами ст.ст.328-330 ЦК України, право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність прав власності не випливатиме із закону. Також суд вважає підставними та доведеними в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про визнання договорів дарування земельних ділянок недійсними з моменту їх підписання та визнання недійсними Державних актів про право власності на земельні ділянки видані на ім.»я відповідача які видані на підставі даного правочин. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі оскаржуваного в даний час договору дарування (а.с.60), що посвідчений 02.11.2007 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу [PERSON]В, безоплатно передав у власність синові [PERSON] належні йому на праві власності земельні ділянки загальною площею 8272 кв.м. , що знаходяться в с.Шешори Косівського району. У силу частини першої ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст.203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. За правилами ч. 1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, зазначені у ст..229 ЦК України. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, викладених у пп. 19, 20 Постанови № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст..229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Із пояснень [PERSON] судом встановлено, що договір укладався під умовою, що відповідач, [PERSON] буде утримувати своїх батьків, доглядати за ними до старості , що фактично останній не робив взагалі. Тобто сторони мали на увазі укладання договору довічного утримання. За таких підстав суд вважає за доцільне визнати недійсним договір дарування земельних ділянок № 010630600011, №010630600012, кадастрові номера 262368801:02:002:0289; 2623688801:02:002:0290 з моменту його вчинення від 02.11.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3541 посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу [PERSON] та скасувати запис договору дарування від 02.11.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3541 у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з поверненням первинних документів. А також підлягають до задоволення і вимоги [PERSON] щодо визнання недійсними Державних актів про право власності на земельні ділянки видані на ім»я [PERSON] за № 946743 серія ЯЖ від 23.120.2008 року, кадастровий номер 2623688801:02:002:0481; земельну ділянку № 947057 серія ЯЖ від 23.10.2008 року кадастровий номер 2623688801:02:002:0482 та земельну ділянку № 858054 серія ЯЕ від 23.10.2008 року кадастровий номер 2623688801:02:002:0290 право власності та їх реєстрацію та відділу Держземагенства в Косівському районі зняти з реєстрації вказані Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, що знаходяться в с.Шешори, Косівського району, Івано-Франківської області. Як вбачається із оскаржуваних державних актів ( а.с. 57, 58, 59 ), що два державні акти на земельні ділянки розміром 0,25 га та 0,4905 га видані [PERSON] сільською радою 23.10.2008 року на ім»я [PERSON] на підставі ХХШ сесії п»ятого демократичного скликання від 15.10.2008 року, а третій державний акт на земельну ділянку розміром 0,0867 га виданий на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.11.2007 року що суперечить один одному . Так відповідно до оглянутого судом договору дарування від 02.11.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3541,що посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу [PERSON] зазначено, що власник земельних ділянок [PERSON] передає у власність синові [PERSON] відповідачу земельні ділянки, що знаходяться в с. Шешори загальною площею 8272 га. Власніть дарителя підтверджена державними актами на право приватної власності на землю,виданими [PERSON] сільською радою 02.02.2006 року, тобто відповідач став власником земельних ділянок на підставі договору дарування землі , а не на підставі рішень [PERSON] с/ради від 15.10.2008 року як вказано у державних актах , так як цей факт не відповідає дійсності. Крім цього в державних актах змінено цільове призначення земель та вказана різна адреса місця їх знаходження а також не всі державні акти належним чином не зареєстровані. А тому оскільки державні акти видані на ім.»я відповідача на підставі правочину який є нечинним видані із порушенням вимог інтсукції щодо порядку видачі державних актів, всупереч вимог ст..116, 125 , 131 ЗК України то їх слід визнати недійсними та зняти їх із реєстрації. Згідно п.2 Постанови ПВС від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що судам (підсудні) справи за заявами, зокрема про визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Вимогами ст..152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Крім цього із пояснень позивачів в справі вбачається, що всі правовстановлюючі документи (Державні акти про право власності на земельні ділянки, договір дарування) знаходились у відповідача в справі- Якібчука [PERSON], ознайомитись із ними не було можливості раніше і про їх існування їм стало відомо під час розгляду справи щодо розподілу майна відповідача а тому клопотання третьої особи у справі- Якібчука М.М. слід задоволити та поновити строк звернення до суду, як такий, що пропущений із поважної причини. На підставі наведеного ст..ст.16,203,215,216, 256,328,331,ч.2,375,376,717 ЦК України, ст..152 ЗК України та

Outcome: approved