Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала. Позивачі, їхній представник на задоволенні позову наполягали, доводи позову підтримали. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія акту від 29.01.1991р. виносу в натурі меж земельної ділянки та розбивка будівель; копія договору від 11.02.1991р. про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності; копія рішення Ренійської міської ради від 24.01.1991р. про надання земельної ділянки під забудову; копія розрахункової книжки про оплату за водопостачання, оформленої на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що на підставі договору забудови від 11.02.1991 р. відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Наприкінці 2000 р. власниця продала позивачам вищевказаний житловий будинок, платно передала у володіння та користування належну їй нерухомість разом із всіма документами на неї. Тоді ж позивачі заселилися на житлоплощу вищевказаного домоволодіння, з того часу мешкають там. Отже, з 2000 року по теперішній час позивачі фактично, відкрито володіють житловим будинком [ADDRESS], стежать за його технічним станом, сплачують за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про купівлю-продаж нерухомості [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили її нотаріально. Після продажу будинку зареєстрований власник стала мешкати за іншою адресою в м. Рені. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON], [PERSON] вважають, що мають право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2000 р. володіють та безперервно користуються ним, слідкують за його технічним станом, несуть витрати у зв'язку із його утриманням, зберігають у себе всю документацію на домоволодіння, як власники нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набули право власності на житловий будинок. Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідачки, показання свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки їхні доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивачів, пояснень їх представника, наданих в судовому засіданні, у 2000 р. між позивачами та власником нерухомості фактично була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку вони цю угоду не оформляли. Таким чином, з 2000р. по теперішній час позивачі безперервно, відкрито володіють житловим будинком, сплачують всі належні платежі, як власники нерухомості, розпоряджаються ним, проводять ремонти та ін. За весь час володіння позивачами будинком, відповідачка [PERSON], як зареєстрований власник, не пред'являла до позивачів жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брала участі у його утриманні та не несла витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Свідок [PERSON] - знайомий позивачів пояснив, що спірний будинок десь у 2000р. купила родина [PERSON], з того часу вони там мешкають, зробили ремонт, хазяйнують там і ніхто їм не чинить перешкод у цьому. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачами житловим будинком є добросовісним (тобто позивачі вважали, що вони володіють нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивачі, вважаючи себе власниками, сплачували і сплачують комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджаються житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], [PERSON], внаслідок чого останні набули право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачами та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на житловий будинок.

Outcome: approved