Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом з урахуванням уточнень позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі за текстом - ТОВ «Кей-Колект»), публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі за текстом - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору факторингу недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено кредитний договір №11299974000 (надалі за текстом - кредитний договір) відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в сумі 339 000 доларів США, терміном до 19.02.2029 року. Листом за вих. № 075-9944 від 13 березня 2013 року ТОВ «Кей-Колект» було повідомлено позивача про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов'язанні та факторинг за договором факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року. Позивач вважає, що укладений між відповідачами договір суперечить умовам укладеного з нею кредитного договору та порушує її права. Відповідно до кредитного договору, банк зобов'язався надати кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США, а позивач зобов'язалась виконати перед банком своє зобов'язання та повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, причому банк мав на таку діяльність відповідні дозволи НБУ та Генеральну ліцензію на таку діяльність. Однак, ТОВ «Кей-Колект» відповідних ліцензій на ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті не має, а отже не має права вимоги на отримання іноземних коштів для погашення кредиту, та не мав права укладати договір факторингу з банком, незважаючи на те, що у договорі засвідчив, що має необхідний обсяг дієздатності. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулась за даним позовом до суду, в якому просила визнати недійсним договір факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні заперечувала проти позову. Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з наступним. Як встановлено судом, 19 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено кредитний договір №11299974000 (надалі за текстом - кредитний договір) відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в сумі 339 000 доларів США, терміном до 19.02.2029 року (а.с. 7 - 10). Листом за вих. № 075-9944 від 13 березня 2013 року ТОВ «Кей-Колект» було повідомлено позивача про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов'язанні та факторинг за договором факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року (а.с. 15). 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу, відповідно до умов ПАТ «УксСиббанк» передав у власність ТОВ «Кей-Колект» права вимоги в обсязі, визначеному Додатком № 1 до договору (а.с. 61 - 65). Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору факторингу від 12.12.2011 р., позивач зазначає, що підставами для визнання недійсним договору є невідповідність договору факторингу вимогам законодавства України, оскільки в ньому невизначено умов, що входять до його змісту, в тому числі і відсутність у ТОВ «Кей-Колект» генеральної і індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій; відсутністю реєстрації ТОВ «Кей-Колект» як фінансової установи. Проте, дані висновки є необґрунтованими та такими, які суперечать нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З огляду на вищевикладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516 - 517 ЦК України не передбачено. Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Умови кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем, не містять будь-яких застережень чи/або обмежень щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Крім того, норми ст. ст. 512, 516 - 517 ЦК України не передбачають укладення договору про зміни до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. Цивільний кодекс України не пов'язує можливість визнання договору недійсним, у зв'язку з не укладенням додаткової угоди до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. Таким чином, висновок позивача про недійсність договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, суперечить нормам матеріального права, зокрема ст. 516 ЦК України, та умовам кредитного договору. Щодо відсутності у ТОВ «Кей-Колект» індивідуальної валютної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, на що вказує позивач, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" валютною операцією є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Як встановлено судом, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про обслуговування платежів від 12.12.2011 року, відповідно до умов якого Банк зобов'язується приймати від платників готівкові та безготівкові платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за яким належать ТОВ «Кей-Колект», у національній валюті та/або в іноземній валюті із наступним перерахуванням коштів на рахунок ТОВ «Кей-Колект» у національній валюті. Про те, що рахунки для здійснення платежів за кредитними договорами не змінилися, позивач повідомлялася листом від 13.03.2013 р. (а.с. 15). В силу вимог ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Відповідно до ст. 21 вказаного Закону, інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Так, Законом України «Про банки і банківську діяльність» в ст. 60 дається визначення такої конфіденційної інформації як банківська таємниця. Інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Інформація, що містить банківську таємницю, розкривається банком в порядку, передбаченому ст. 62 вказаного Закону. В силу вимог ст. ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація, що міститься у договорі факторингу, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект», що міститься у ньому, оскільки вона стосується невизначеного кола осіб, є банківською таємницею, а даний договір є двостороннім. Також, в силу положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація, що міститься у договорі про обслуговування платежів від 12.12.2011 року, укладених між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект», є банківською таємницею. Таким чином, грошові кошти в іноземній валюті, які підлягають сплаті позивачем, спрямовуються на рахунок ПАТ «УкрСиббанк» з подальшим перерахуванням коштів у національній валюті України на рахунок ТОВ «Кей-Колект». Отже, отримувачем валютного платежу за валютною операцією по погашенню позивачем заборгованості за кредитним договором є не ТОВ «Кей-Колект», а ПАТ «УкрСиббанк». Аналіз положень ст. ст. 47, 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 р. № 483 використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно - правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензією. Зазначена правова позиція також буда підтримана Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у своїй Постанові від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначив, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» зареєстроване як фінансова установа (а.с. 68), що не заперечувалося сторонами. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору факторингу є безпідставними та такими, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а відтак, у їх задоволенні потрібно відмовити у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed