Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

18 червня 2013 року [PERSON]. звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вказаним позовом, в якому просила стягнути на її користь з [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2010 року у сумі 15 000 гривень, інфляційні з вказаної суми у сумі 497,28 гривень, 3% річних 1049,18 гривень, проценти за користування грошовими коштами у сумі 5339,53 гривень та судові витрати 229,40 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, що 25 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній взяв у борг у [PERSON] 15000 гривень та зобов’язався повернути 10000 гривень до 30 грудня 2010 року, а решту грошей 5000 гривень після нового року, тобто після 01.01.2011 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів [PERSON] було надано розписку. Проте прийняті на себе зобов’язання [PERSON] не виконав, в результаті чого позивач змушена була звернутися до суду. 03 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] з позовом, в якому просив визнати розписку від 25 жовтня 2010 року недійсним правочином, внаслідок того, що він є удаваним. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що [PERSON], як приватний підприємець, орендувала кімнату у будівлі готелю, що перебуває на балансі КП «Золочівкомунсервіс», де [PERSON] обіймає посаду директора. У вказаній кімнаті нею було зроблено ремонт, придбано обладнання для перукарні. Згодом [PERSON] відмовилася від подальшої оренди, а [PERSON], як фізична особа, запропонував їй відшкодувати витрати на придбання обладнання та ремонт приміщення, з тією метою, щоб вона не демонтувала обладнання. Сторони погодили суму відшкодування у розмірі 15 000 гривень. З метою уникнення складання зайвих документів та сплати податків, [PERSON], в присутності свого головного бухгалтера [PERSON], дав [PERSON] розписку, що нібито отримав від неї грошові кошти у сумі 15 000 гривень, та зобов’язується повернути, але вони між собою домовилися, що [PERSON] не буде вчиняти дії по цій розписці, а [PERSON] сплатить їй суму відшкодування, після чого йому буде повернуто розписку. Проте ніяких грошових коштів він не отримував. На виконання їх домовленості [PERSON] повернув [PERSON] спочатку 10000 гривень, потім ще 2500 гривень, крім цього сплатив її заборгованість як приватного підприємця перед КП «Золочівкомунсервіс» у сумі 908 гривень. Проте жодного разу він не брав розписки про це у [PERSON] оскільки вони домовлялися, що розписка буде повернута після сплати всієї суми. Зазначив, що фактично між сторонами існували інші правовідносини, в зв’язку з чим договір позики від 25 жовтня 2010 року є удаваним правочином. Вказані справи об’єднані в одне провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] заявлені вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з вказаних мотивів. Проти позову [PERSON] заперечували, зазначивши, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами існували інші правовідносини, та що укладений договір позики був удаваний. Надані [PERSON] докази, стосовно оренди [PERSON] кімнати у КП «Золочівкомунсервіс» даної цивільної справи взагалі не стосуються та їхніх доводів, щодо існування заборгованості у фізичної особи [PERSON] перед фізичною особою [PERSON] не спростовують. Відповідач та його представник [PERSON], проти позову [PERSON] заперечували у повному обсязі, свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі з вказаних мотивів. Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року фізична особа [PERSON] уклав із фізичною особою [PERSON] договір позики (надалі Договір). Відповідно до умов Договору [PERSON] позичив у [PERSON] 15 000 гривень, та зобов’язався повернути вказані грошові кошти, з яких 10000 гривень до 30 грудня 2010 року, інші 5000 гривень після Нового року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] надано письмову розписку. У судовому засіданні [PERSON] визнав той факт, що розписку він підписав особисто, крім того визнав той факт, що як сама [PERSON] так і її чоловік кілька разів зверталися до нього стосовно повернення грошових коштів, проте вони не дійшли згоди. Вирішуючи спір суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, ст. 15 ЦК України, Параграфом 1 Глави 71 ЦК України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 1048 ЦК України, обумовлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1050 ЦК України, передбачені наслідки порушення договору позичальником, так якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України визначено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1051 ЦК України визначено, право позичальника оспорити правочин, так позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦПК України, так підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] та його представник [PERSON], зауважили, що грошей по даній розписці він не отримував, так як дана розписка приховувала під собою інші правовідносини по відшкодуванню [PERSON] вартості ремонту та обладнання у приміщенні готелю, що належить КП «Золочівкомунсервіс». Зазначив, що дані події відбувалися в присутності головного бухгалтера КП «Золочівкомунсервіс» [PERSON], як на доказ посилалися на свідчення останньої. [PERSON] крім того зауважив, що в розписці зазначено, про обов’язок [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти після Нового року, але якого саме року не зазначено, в зв’язку з чим неможливо встановити чи настав момент прострочення зобов’язання. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що дійсно [PERSON], як фізична особа підприємець орендувала кімнату у готелі, що перебуває на балансі КП «Золочівкомунсервіс», де вона працює головним бухгалтером, а [PERSON] директором. Через деякий час [PERSON] вирішила відмовитися від оренди, та забажала забрати придбане нею обладнання, демонтувавши його. [PERSON] запропонував їй його викупити та відшкодувати вартість проведеного нею ремонту приміщення у сумі 15000 гривень. 25 жовтня 2010 року [PERSON] склала текст розписки від імені свого керівника [PERSON], про те що він нібито позичив у [PERSON] 15000 гривень, дану розписку [PERSON] підписав особисто, після чого вони зайшли до його кабінету та вона не бачила далі що відбувалося. В її присутності гроші за даним договором [PERSON] не отримував. Суд надаючи оцінку поясненням свідка [PERSON], виходить з того, що в розумінні положень абзацу 2 ст. 1051 ЦК України, свідчення свідка не є допустимим доказом підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Вичерпний перелік угод по яких факт їх укладення може бути підтверджений свідченнями свідків перелічений Цивільним Кодексом України, та договір позики до них не відноситься. Таким чином, суд вважає, що [PERSON], доведенимй той факт, що 25 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] 15000 гривень, на вищевказаних умовах, що підтверджує надана суду письмова розписка. Зобов’язання [PERSON] за договором позики від 25 жовтня 2010 року не виконані. Щодо доводів представника [PERSON] – [PERSON] про відсутність строку виконання зобов’язання, за договором позики в частині 5000 гривень, суд виходить з того, що при наявності відповідної розписки, [PERSON] у судовому засіданні, визнав той факт, що з 2011 року до нього зверталася, як сама [PERSON], так і її чоловік щодо повернення грошових коштів, не отримавши бажаного, вона звернулася до суду. Факт звернення до [PERSON] з цього приводу, не заперечувала і сама [PERSON] За таких обставин суд доходить висновку, що в розумінні положень ст. 1049 ЦК України строк виконання вимоги, за договором позики від 25 жовтня 2010 року, в частині 5000 гривень, настав після пред’явлення вимоги [PERSON], факт пред’явлення якої не заперечує сам [PERSON] Беручи до уваги, той факт, що [PERSON] не виконані умови договору позики від 25 жовтня 2010 року, суд погоджується з твердженнями [PERSON], щодо можливості нарахування в порядку ст. 1048 ЦК України процентів за користування грошовими коштами та відповідно до положень ст. 625 ЦК України застосування заходів відповідальності за порушення грошового зобов’язання у вигляді сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. При розрахунку заборгованості суми боргу з урахуванням індексі інфляції [PERSON] взято період прострочення з 01.01.2011 року по 01.04.2013 року, при розрахунку 3% річних та процентів за користування грошовими коштами відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, період за 01.01.2011 року по 01.05.2013 року, не виходячи за межі позовних вимог, суд при розрахунку заборгованості використовує ті самі періоди. Суд погоджується з приведеним [PERSON] розрахунком в частині трьох відсотків річних, від 15000 гривень, за період прострочення з 01.01.2011 року по 01.05.2013р. у сумі 1049,18 гривень, та інфляційних за період з 01.01.2011 року по 01.04.2013р. у сумі 497,28 гривень. Водночас, Облікова ставка НБУ в період з 01.01.2011 року по 22.03.2012 року(447 днів) становить 7,75 % річних, а в період з 23.03.2012р. по 01.05.2013 р. (405 днів) становить 7,5 %, відповідно сума процентів за користування грошовими коштами становить 1423,66 гривень за перший період та 1248,29 за другий. Тобто загальна сума заборгованості по процентах становить 2671,95 гривень, а не як вказує [PERSON] 5339,53 гривень, а загальна сума боргу за договором позики становить 19218 гривень 41 копійку. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та задовольняє її позов частково з урахуванням суми процентів у розмірі 2671,96 гривень. Крім того, враховуючи задоволення судом позовних вимог відповідно до положень ст. 88 ЦПК України на користь [PERSON] з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати: судовий збір 229 гривень 40 копійок. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину від 25 жовтня 2010 року удаваним, [PERSON] окрім свідчень свідка [PERSON], надано довідки КП «Золочівкомунсервіс», щодо оренди кімнати ФОП «[PERSON], квитанцію про сплату заборгованості по орендній платі ФОП [PERSON], акт приймання передачі кімнати, що здавалася в оренду, договір оренди нежитлових приміщень від 04 січня 2010 року укладений між КП «Золочівкомунсервіс», в особі його директора [PERSON] та ФОП [PERSON] Суд, оцінюючи надані [PERSON] докази, щодо підприємницької діяльності [PERSON], її відносин із КП «Золочівкомунсервіс» вважає, дані докази неналежними доказами удаваності укладеного 25 жовтня 2010 року правочину, оскільки вони не стосуються взаємовідносин, що виникли між двома фізичними особами [PERSON] та [PERSON], про яких йдеться у розписці наданій [PERSON] Інших підстав недійсності правочину в розумінні положень ст. 215 ЦК України [PERSON] не вказано, відповідних доказів не надано. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: partial