Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що влітку 2007 року через складні особисті обставини їй терміново потрібно було знайти велику суму коштів. Вона збиралася отримати таку суму коштів у банківських установах, які на той час видавали кредити готівкою в валюті під 12-15% річних. Проте процедура оформлення кредиту була досить довгою, а кошти потребувала негайно. В цей час відповідач запропонував отримати потрібні кошти у нього. 04 липня 2007 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. За умовами договору [PERSON] передавав позивачці 151 500 гривень. Відповідач вказав про можливість користуватися цими коштами на власний розсуд, але пояснив, що у договір необхідно включити умову про нарахування 3% в місяць для того, щоб він відповідав вимогам чинного законодавства. 04 вересня 2008 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 04.07.2007 р. Зміни до договору позики передбачали нарахування 4% в місяць. Таким чином відповідач, скориставшись складними обставинами у особистому житті позивачки, примусив її укласти договір на умовах, які є явно обтяжливими для позивачки. Відповідно до п.6 ст. 4 закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001р. №2664-111, надання коштів у позику є фінансовою послугою. Згідно п.5 ч. 1 ст. 1 вказаного закону, фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Згідно з вимогами ч.1 ст. 5 цього Закону, фінансові послуги надаються виключно фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності. За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики лише у випадку, якщо інше не встановлено законом. З огляду на зазначені вище положення закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", право на одержання процентів за ч.1 ст. 1048 ЦК України мають право фінансові установи, а у випадках, прямо передбачених законом, також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. При цьому відповідач не виступав у якості суб'єкта підприємницької діяльності при підписанні договору позики. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тому відповідно до зазначених вище умов законодавства, положення договору позики про нарахування на користь відповідача відсотків за користування позикою суперечить вимогам цивільного законодавства та є недійсним. Зважаючи на це позивачка просить суд постановити рішення, яким визнати недійсними пункти 1 і 2 договору позики від 04.07.2007 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] в частині нарахування та сплати відсотків за користування позикою. До суду був поданий позов [PERSON] (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору), в якому зазначається, що 04 липня 2007 року Відповідач 1 - [PERSON], та Відповідач 2 - [PERSON] уклали договір позики. За вказаним договором [PERSON] отримала в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 151500 грн., з виплатою [PERSON] за користування позикою 3% в місяць. 04.09.2008 р. між відповідачами було укладено зміни до договору позики від 04.07.2007 р., що передбачали сплату 4% в місяць. [PERSON] та [PERSON] з 2006 року проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Обов'язки по забезпеченню сім'ї грошовими коштами лежать на [PERSON] Додаткових коштів сім'я не потребувала, оскільки була повністю забезпечена. Однак [PERSON], без згоди [PERSON] уклала договір позики, та згодом витрачала спільні кошти сім'ї для погашення позики та відсотків по користуванню позикою. Відповідно до ч. 2 статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладення договору позики на суму 151500 грн. та зі сплатою за рахунок коштів сім'ї спочатку 3%, а згодом 4% в місяць (відповідно 36% і 48% річних) за користування позикою виходило за межі дрібного побутового договору, та потребувало обов'язкової згоди позивача. Оскільки про укладення договору позики між відповідачами позивачеві нічого відомо не було, то і своєї згоди на укладення договору та змін до договору він не надавав. Крім того він би ніколи не надав би дозволу дружині взяти у позику кошти під надто високий відсоток. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до зазначених вище умов законодавства умови укладеного без згоди третьої особи [PERSON] договору позики від 04.07.2007 р. та змін до договору позики від 04.09.2008 р. щодо нарахування відсотків суперечить вимогам законодавства, а тому є недійсними. Про існування договору позики [PERSON] стало відомо лише в березні 2013 року, коли він випадково знайшов документи про судовий розгляд справ дружини з [PERSON] Дружина не радилась з ним стосовно отримання позики в [PERSON] Зважаючи на це [PERSON] просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним пункти 1 і 2 договору позики від 04.07.2007 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] в частині нарахування та сплати відсотків за користування позикою. В судове засідання позивачка [PERSON] вчетверте підряд не з’явилася. Також жодного разу не з’явився її представник. Від зазначених осіб не надходили заяви про розгляд справи без їх участі. В судове засідання [PERSON] (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) не з’явився. Представник позивача [PERSON] (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) – [PERSON] – позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Зважаючи на це просить задовольнити заявлений позов. Відповідач [PERSON] та його представник просять суд залишити без розгляду позов [PERSON] на підставі ч.3 ст. 169 ЦПК України. Позов [PERSON] не визнають та просять зважити на ті обставини, що [PERSON] не довів факту проживання з [PERSON] однією сім’єю без шлюбу, а тому в задоволенні його позову слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] повинен бути залишений без розгляду, про що окремо від судового рішення постановляється ухвала. А в задоволенні позову [PERSON] (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) – слід відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Як встановлено в судовому засіданні, 04 липня 2007 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. За умовами договору [PERSON] передавав позивачці 151 500 гривень, з виплатою відповідачу [PERSON] за користування позикою 3% в місяць. 04.09.2008р. між відповідачами було укладено зміни до договору позики від 04.07.2007 р., що передбачали сплату 4% в місяць. [PERSON] (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) в обґрунтування позовних вимог зазначає, що для укладення такого договору та змін до договору потрібна була його згода (ч. 2 статті 65 Сімейного кодексу України), оскільки він та [PERSON] проживали та проживають однією сім’єю без реєстрації шлюбу. Проте жодні належні та допустимі докази на підтвердження вищезазначеної обставини не були надані суду. [PERSON] не довів суду, що діями [PERSON] та [PERSON] внаслідок укладеного договору позики та послідуючих змін до нього були порушені його, як чоловіка [PERSON], права та охоронювані законом інтереси. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Зважаючи на це суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення як безпідставно заявлений та недоведений. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed