Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 1971 року після приїзду на роботу в колгосп «ім. Воровського» вони з чоловіком почали проживали в [INFO]. До цього в будинку жила [PERSON] [INFO], яка виїхала кудись в інше місце проживання і до цього часу жодних відомостей про неї немає. В продовж всього часу проживання вони зробили ремонт будинку та господарських споруд, провели газ та воду і в подальшому будинок став обліковуватися по сільській раді за її чоловіком, який помер 19.03.2012 року. Правовсталюючих документів на будинок їм ніхто не надавав. Таким чином впродовж 42 років вона проживала в будинку, добросовісно, безперервно та відкрито їм володіла разом з чоловіком, у зв’язку з чим просила визнати право власності на цей будинок з господарськими спорудами за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, уточнивши, що будинок їх заселили, коли вони приїхали на роботу в колгосп як молоді спеціалісти. Колишня мешканка цього будинку [PERSON] вибула в невідомому для них напрямку, документів на будинок вона також не мала. Представник відповідача в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що надав заяву. Дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка з 1972 року проживає в [INFO] по вулиці Шкільній, в якій була заселена разом зі своєю сім’єю, коли почала працювати в колгоспі «ім. Воровського». При цьому вказане домоволодіння в органах БТІ ні на кого зареєстровано не було і правовстановлюючих документів на нього не видавалося, що вбачається з показів позивачки та довідки ТОВ «Буринське БТІ». З довідки характеристики №349 виданої виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Буринського району вбачається, що згідно із записом по господарської книги сільської ради це домоволодіння було зареєстровано за чоловіком позивачки [PERSON], який помер 17.03.2012 року, спадщину після смерті якого прийняла позивачка шляхом спільного проживання із спадкодавцем. Вказані обставини узгоджуються і з положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України, відповідно з якою, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів спадкової справи № 111/2012 року, заведеної після смерті чоловіка позивачки [PERSON], наявна заява [PERSON] якою остання повідомляє про неприйняття нею спадщини але не заявляє про відмову від неї. Даючи юридичну оцінку діям позивачки, суд вважає, що її повідомлення про не прийняття спадщини не ґрунтується на законі, оскільки остання прийняла в силі ч.3 ст. 1268 ЦПК України і не подала заяву про відмову від неї протягом строку, передбаченого ст.1270 ЦК України. Після смерті чоловіка, позивачка продовжила мешкати у вищевказаному будинку, збудованого 1961 року, безперервно проживаючи в ньому та володіючи ним до теперішнього часу, виготовила на своє ім’я технічний паспорт на нього, який відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568, що був чинним на час смерті чоловіка позивачки, є документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. При цьому, з Буринського районного сектору управління державної служби з надзвичайних ситуацій та Буринського районного відділення державної установи «Сумський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» вбачається, що при будівництві будинку з господарськими спорудами порушень протипожежних та санітарних норм не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інакше не встановлено цим Кодексом, а ч.4 цієї статті визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року. Таким чином умовою визнання права власності за особою на нерухоме майно відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України є добросовісне заволодіння чужим майном та безперервне їм володіння на протязі десяти років, починаючи з 01.01.2001 року. Судом встановлено та належним чином позивачкою доведено, що вона після виїзду колишнього мешканця будинку [PERSON] в 1972 році добросовісно заволоділа будинком, і продовжує в ньому проживати та володіти з вказаного періоду до теперішнього часу, тобто на протязі близько 41 року, при цьому з 01.01.2001 року пройшло більше десяти років, у зв’язку з чим її вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Outcome: approved