Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.12.2012 року, її було неправомірно звільнено з роботи з посади помічника лікаря - гігієніста Державного закладу Монастирська районна санітарно-епідеміологічна станція МОЗ України. В обґрунтування вимог вказує наступне. У зв'язку з проведенням адміністративної реформи Міністерством охорони здоров'я було видано наказ від 21.09.2012 №176-0 «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління МОЗ України», а розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.10.2012 №744-р цілісні майнові комплекси всіх санітарно-епідеміологічних станцій було передано із сфери управління Міністерства охорони здоров'я до сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби. Так, "Державний Заклад "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України, з 01 січня 2013 року був фактично перетворений у структурний підрозділ Головного управління Держсанеіпедмслужби у Тернопільській області - Бучацьке міжрайонне Управління Держсанепідмслужби, тобто відбулась реорганізація, а не ліквідація юридичної особи. Відповідно, юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов'язки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобов'язаннями в повному обсязі. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, що відповідачем не дотримано. 17 жовтня 2012 року позивач отримав попередження від державного закладу "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України про ліквідацію державного закладу "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України та майбутнє звільнення з посади помічника лікаря-гігієніста за п.1 ст. 40 КЗпП, з 18.12.2012 року. Пропозиції по подальшому працевлаштуванню в створеній установі, на базі державного закладу "Монастириська з санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України в Попередженні не зазначено, в подальшому позивач її не отримував також. Таким чином, з викладеного вище, вбачається, що Відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити на роботі. Просить суд поновити її на роботі на посаді помічника лікаря - гігієніста в Бучацькому міжрайонному Управлінні Головного управління Держсанепідмеслужби у Тернопільській області з 18 грудня 2012 року, Скасувати Наказ №48 від 18 грудня 2012 року, яким мене було звільнено з роботи,стягнути з відповідача на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2012 року по час поновлення на роботі. Також просить стягнути з Головного управління Держсанеіпедмслужби у Тернопільській області 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях, втратою душевного спокою, нормальних життєвих зв'язків, постійного перебуванням у роздратованому стані, внаслідок чого позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та вказав, що позивача правомірно звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Так, на виконання наказу Міністерства охорони здоров'я України від 21.09.2012р. №176-0 «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України» у Тернопільській області ліквідовуються усі санітарно-епідеміологічні заклади, в тому числі державний заклад «Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України, а працівники відповідно вивільнились. Тобто відбулась не реорганізація закладу, як зазначає позивач, а ліквідація. 15.10.2012р., організаційним відділом та юридичною службою державного закладу «Тернопільська обласна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України було підготовлено та направлено листи головним лікарям санітарно-епідеміологічних закладів області про активізацію роботи щодо сприяння у працевлаштуванні звільнених та вивільнюваних працівників, а також вимогу терміново провести перемовини із органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, іншими контролюючими службами, суб'єктами господарювання щодо можливого працевлаштування таких осіб (зокрема, пенсіонерів), що й було виконано. Окрім того, ними ж було підготовлено та направлено запит у міськрайонний та районні центри зайнятості про вакансії та вільні робочі місця по м. Тернополю та Тернопільській області, що пропонуються Тернопільським міськрайонним та районними центрами зайнятості, та про одержаний результат повідомлено усі санепідзаклади. Також, було направлено листи до начальника головного управління охорони здоров'я Тернопільської ОДА Буртняка М.М., голови Тернопільської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я Кузіва В. П., ректора Тернопільського державного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського Ковальчука Л. Я., начальника Головного управління ветеринарної медицини в Тернопільській області Крушельницького З.В. та ряду інших посадових осіб, з проханням у сприянні в працевлаштуванні вивільнюваних працівників закладів санітарно-епідеміологічної служби, що ліквідовуються. Тобто, під час ліквідації закладу, було зроблено усі можливі заходи, щодо можливого працевлаштування вивільнюваних працівників. Державний заклад «Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України неухильно дотримувався вимог чинного законодавства під час виконання наказу Міністерства охорони здоров'я України . від 21.09.2012р. №176-0 «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України» та звільнення працівників. Жодних прав працівників, та зокрема, позивача порушено не було. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як вбачається із трудової книжки повивача, 19.03.1998 року його було прийнято на роботу на посаду помічника санітарного лікаря Монастирської районної санітарно-епідеміологічної станції Тернопільської області. 06.06.2006 року посаду перейменовано на помічника лікаря - гігієніста. 12.03.2010 року назву закладу перейменовано на Державний заклад Монастирська районна санітарно-епідеміологічна станція МОЗ України. Згідно наказу Міністерства охорони здоров'я України від 21.09.2012р. №176-0 «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України» у Тернопільській області ліквідовуються усі санітарно-епідеміологічні заклади, в тому числі державний заклад «Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України. На території Тернопільської області було створено Головне управління Держсанепідслужби у Тернопільській області (дата державної реєстрації юридичної особи - 08.06.2012 року) та державну установу «Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» (дата державної реєстрації юридичної особи - 03.12.2012 року) із відокремленими структурними підрозділами у районах. Відповідно до Положення про Головне управління Держсанепідслужби у Тернопільській області (далі - Положення), Управління та його відокремлені структурні підрозділи в містах (міські управління) та районах (районні або міжрайонні управління) підпорядковуються Державній санітарно-епідеміологічній службі України і є її територіальним органом. Згідно статуту Державної установи "Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" (далі - Статут), центр є санітарно-профілактичним закладом охорони здоров'я основним завданням якого є забезпечення проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Засновником центру та його органом управління є Державна санітарно-епідеміологічна служба України. У вказаних положенні та статуті відсутні відомості про правонаступництво прав та обов'язків від Державного закладу "Тернопільська обласна санітарно-епідеміологічна станція" Міністерства охорони здоров'я України та його структурних підрозділів. 17.10.2012 року позивачем отримано попередження від державного закладу "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України про ліквідацію цього закладу та майбутнє звільнення з посади помічника лікаря-гігієніста за п.1 ст. 40 КЗпП України, з 18.12.2012 року та повідомлено про можливість звернутись на власний розсуд до державної служби зайнятості для отримання допомоги з працевлаштування, або працевлаштуватися самостійно. 18.12.2012 року, наказом №48, позивача звільнено із займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України - у зв'язку із ліквідацією державного закладу "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як роз'яснено у ч.ч.1-3 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року, 19. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. ( Абзац другий пункту 19 в редакції Постанови Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 ). При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Згідно ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що фактично відбулась реорганізація закладу державного закладу "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України у структурний підрозділ Головного управління Держсанепідслужби у Тернопільській області - Бучацьке міжрайонне Держсанепідслужби, оскільки державні заклади МОЗ України у Тернопільській області ліквідовано відповідно до наказу МОЗ України від 21.09.2012р. №176-0, а створені Головне управління Держсанепідслужби у Тернопільській області та Державна установа "Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" не є правонаступниками прав та обов'язків цих закладів, що, зокрема, стверджується вищенаведеними Положенням та Статутом. Заходи, що вживались Державним закладом "Монастириська районна санітарно-епідеміологічна станція" МОЗ України на виконання вимог ст.49-2 КЗпП України, результатів не дали, та за спливом двохмісячного строку від попередження про майбутнє звільнення, позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із ліквідацією закладу. За таких обставин, при звільненні позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідачем повністю дотримано вимоги трудового законодавства, а саме норм ст.ст.40, 49-2 КЗпП України. З огляду на наведене, дослідженими матеріалами справи спростовуються доводи позивача про неправомірність звільнення його з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та похідних від них про скасування наказу №48 від 18 грудня 2012 року , поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed