Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з даним позовом до [PERSON], Миколаївської міської ради , в якому просив визнати недійсним державний акт серія ЯК №836220 на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: м. Миколаїв, вул. Маяковського, 121 м. Миколаїв, виданий на підставі рішення Миколаївської міської ради №14/41 від 26.01.2012 року [PERSON]. При цьому вказав, що в технічній документації на земельну ділянку №121 по вул. Маяковського в м. Миколаєві, відсутнє погодження меж земельної ділянки із власником земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, вул. Інгульська, 2-В, хоча фактично земельні ділянки межують між собою, межі земельних ділянок не закріплювались, а державний акт Серії ЯК №836220 на земельну ділянку №121 по вул. Маяковського в м. Миколаєві видано без урахування прав власності [PERSON] [PERSON] звернувся до [PERSON], Миколаївської міської ради з зустрічним позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серія ЯЗ №129883, кадастровий номер земельної ділянки №4810137200:13:010:0002, загальною площею 720 кв.м, розташованої по вул. Інгульській, 2-в, в м. Миколаєві, виданий на ім’я [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав, що технічна документація із землеустрою земельної ділянки [PERSON] не містить посилань щодо суміжних земельних ділянок, хоча земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] є сусідніми. При цьому, межа земельної ділянки, що належить [PERSON] прокладена через земельну ділянку що належить [PERSON], у зв’язку з чим суттєво зменшує її розмір. Погодження меж земельної ділянки №2-В по вул. Інгульській із власниками суміжних земельних ділянок по вул. Маяковського №№ 117,119,121 взагалі не здійснювалось. Судом роз’яснювалось право на уточнення позовних вимог, однак , з урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті предмет та підстави позову уточнені не були. Ухвалою суду до участі у справі в якості співвідповідача притягнуто Управління Держкомзему м. Миколаєва. [PERSON] у судове засідання не з’явився, направив свого представника. В судовому засіданні представник [PERSON] – [PERSON] вимоги позову підтримав, просив про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в позові, та , на його думку, при видачі державного акту на земельну ділянку відповідача були порушені вимоги ст.ст. 118, 121, 155, 183, 142, 143 ЗК України. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи, що права відповідача не порушені, оскільки державний акт отриманий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки в 2008 році, яка належала [PERSON], а також просив застосувати строки позовної давності. [PERSON] у судове засідання не з’явився, направив свого представника. Представник [PERSON] – [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] користується вказаною земельною ділянкою з 1989 року, оскільки її було відведено у користування його дружині [PERSON]. В 1996 року Рішенням Тернівської селищної ради дозволено будівництво на вказаній земельній ділянці. Однак, при видачі державного акту на земельну ділянку [PERSON] не були погоджені межі земельної ділянки з співвласниками суміжних земельних ділянок. Вимоги зустрічного позову підтримав, при цьому, посилався на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Представник Миколаївської міської ради просив про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Представник Управління Держкомзему м. Миколаєва у судове засідання не з’явився. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності осіб, які не з’явились. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,072 га по вул. Інгульській, 2-В в м. Миколаєві, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим Тернівською селищною радою Народних депутатів 04.04.1996 року на підставі рішення Тернівської селищної ради Народних депутатів від 29.03.1996 року за №16, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №430, кадастровий номер 4810137200:13:010:0002. [PERSON] придбав земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, Тернівка, вул. Інгульська, 2-В, загальною площею 0,072 га з цільовим призначенням - для індивідуального будівництва та присадибної ділянки, на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №178. 06.10.2008 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] В3 №129883, площею 720,00 кв.м, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, Тернівка, вул. Інгульська, 2-В , для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України. За змістом ст. 116 ЗК України чинної на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набували право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом ст.126 ЗК України та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним. Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає із ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Способами захисту суб’єктивних цивільних прав є матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення визнання порушених оспорюваних прав та вплив на порушника. Згідно до ст.152 ЗК України, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю передбачено відповідною Інструкцією. Згідно вимог п.п.2.1, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і права постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року за №43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи, встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки, складання кадастрового плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта. Пункт 2.4 даної інструкції вказує на те, що перенесення в натуру або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив’язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. За п. 28.8, на плані меж земельної ділянки в бланку державного акту показуються всі елементи , вказані в п. 2.6, крім елементів, зазначених в абз. 5,6,8 цієї ж інструкції. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає в тому числі рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди Також статею 126 Земельного кодексу України, встановлено, що документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку є державний акт. Згідно ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі , якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Стаття 198 ЗК України передбачає, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. Технічна документація із землеустрою, що передувала видачі державного акту [PERSON] відповідає вимогам закону: містить план встановлення меж, план земельної ділянки, акт відновлення меж земельної ділянки в натурі, збірний кадастровий план, координати кутів зовнішніх меж землекористування, меж контурів угідь в розрізі землекористування, всі необхідні правовстановлюючі документи, акти постійної комісії, дані технічної інвентаризації і т.д. Із кадастрового плану земельної ділянки №2-В по вул. Інгульській, в м. Миколаєві, вбачається погодження меж з користувачами земельної ділянки по вул. Маяковського, 121 в м. Миколаєві. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що права [PERSON] при видачі державного акту на землю [PERSON] в 2008 році не порушені, а за такого, задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 257 ЦК України та п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді судами цивільних справ», у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт. У відповідності до п. 11 Постанови Пленуму верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №69, належить житловий будинок №121 по вул. Маяковського смт Тернівка в м. Миколаєві. [PERSON] 16.03.2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯК №836220, площею 0,1000 га, по вул. Маяковського,121 в м. Миколаєві. Вказана земельна ділянка надана [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради від 26.01.2012 року №14/41. Рішенням Миколаївської міської ради від 26.01.2012 року №14/41 [PERSON] надано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 158 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель по вул. Маяковського, 121 м. Миколаєві., та 1000 кв.м. – у власність. Як вбачається із наданої технічної документації із землеустрою щодо складання документів , що посвідчують право власності та користування земельною ділянкою по вул. Маяковського, 121, погодження суміжного користувача земельною ділянкою по вул. Інгульській, 2-в – відсутнє. Між тим, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.02.2011 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов’язано відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по вул. Інгульській, 2-В в м. Миколаєві та привести її у належний стан шляхом знесення встановленої на ній залізної огорожі довжиною 50 м, за власні кошти. Зобов’язано [PERSON] в подальшому не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, розташованою по вул. Інгульській, 2-В в м. Миколаєві. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12.04.2011 року вказане рішення залишено без змін, та зазначено, що не вбачається, що виділення земельної ділянки [PERSON] відбулося відповідно до вимог ст.ст.22, 23 ЗК України в редакції 1990 року, за якими право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості та отримання відповідного документу, що посвідчує це право, а тому відповідач приступив до використання виділеної йому земельної ділянки без дотримання вимог законодавства, тобто самовільно, зайнявши при цьому частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] За такого, між сторонами існував спір щодо меж та користування суміжними земельними ділянками по вул. Інгульській, 2-в та Маяковського, 121. Із висновку експерта №125-066 від 27.06.2013 року вбачається наступне. Межі земельної ділянки по вулиці Маяковського, 121 площею 1000,00 кв.м , та орендованої земельної ділянки площею 158 кв.м.були узгоджені з власниками сусідніх земельних ділянок, а саме №№119,123 по вул. Маяковського, а також №2-А по вул. Інгульській, в м. Миколаєві, та винесені в натурі «[PERSON] прийомки – передачі межових знаків на зберігання». Експертом на підставі топографічної зйомки також встановлено, що наявне накладення земельної ділянки №121 по вул. Маяковського, в задній торцевій частині, на частину земельної ділянки №2-В в м. Миколаєві, розташованої в лівій верхній боковій частині з розмірами 5,86*1638, площею 96,0 кв.м. Пункт 18 «г» вказаної вище Постанови передбачає, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством; Пункт «ґ» вказує, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI . Між тим, позивачем не заявлено вимог щодо визнання рішення недійсним, а суд в порядку ст. 11 ЦПК України не виходить за межі пред’явлених вимог. Даних про визнання недійсними рішень, на підставі яких видано акт [PERSON] не надано. В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Аналізуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що у вказаний спосіб позов [PERSON] задоволенню не підлягає, що, не позбавляє його права на захист у спосіб, передбачений законом (визнання рішення недійсним, тощо) .

Outcome: dismissed