Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив та зазначив, що на праві власності він має двокімнатну квартиру з надвірними будівлями і спорудами: погріб, туалет, гараж, сарай, огородження, замощення, водопровід та земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташовані в [ADDRESS] на території Красноармійської міської ради. В [ADDRESS] (по сусідству з ним) мешкає відповідачка [PERSON], котра має на праві власності земельну ділянку, площею 0,1000 га. Прохід та проїзд машиною, велосипедом, візком через земельну ділянку відповідачки [PERSON] облаштований асфальтом у 1961 році за рахунок позивача, ще до приватизації відповідачкою земельної ділянки. Мотивуючи тим, що для обслуговування жилого будинку та надвірних будівель потрібен прохід та проїзд по території земельної ділянки [PERSON], позивач звернувся до неї з проханням укласти з ним договір про встановлення земельного сервітуту, площею 0,0103 га на земельній ділянці відповідачки, від чого та відмовилась і звела межовий паркан між земельним ділянками сторін, який став перешкодою для проїзду і проходу через земельну ділянку відповідачки. Оскільки він не має змоги проїзду до гаража, то змушений користуватися послугами автостоянки для автомобіля, у зв`язку з чим, він поніс додаткові матеріальні витрати в сумі 143 грн. на оплату автостоянки та моральні переживання, які призвели до постійного нервого напруження і погіршення здоровья. Моральну шкоду від оцінив у 10 000 грн. В зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом та остаточно просив: - встановити безстроково на безоплатній умові земельний сервітут, площею 0,0103 га для права проходу та проїзду на транспортному засобі з квартири [ADDRESS], по земельній ділянці [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер землі 1413200000:20:046:0171), а саме шириною 6 метрів на відстані від житлового будинку відповідачки з боку домоволодіння [PERSON] 7,02 метри довжиною 11,26 метри до рогу житлового будинку, шириною 3.00 метри на відстані від рогу будинку 2,04 метри та довжиною 20,55 метрів до виїзду (виходу) із домоволодіння [ADDRESS], шириною 3.00 метри на відстані від житлового будинку 2,04 метри на розі житлового будинку на відстані 2.29 метри шириною 3,00 метри уздовж до виходу (виїзду) із домоволодіння (по наявному шляху); - зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у встановленні земельного сервітуту на належній їй на праві власності земельній ділянці, шляхом знесення за її власний рахунок межового забору між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] на відстані 7,02 метри від куту житлового будинку до будівлі гаражу, зазначеного літ. Г-1, належного позивачу на праві власності; - стягнути з [PERSON] на його корить матеріапльну шкоду у розмірі 143 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.; -стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, проведення судової еспертизи та витрати на правову допомогу. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Встановлено безстроково на безоплатній умові земельний сервітут площею 0,0103 га для права проходу та проїзду на транспортному засобі з квартири [ADDRESS], по земельній ділянці [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер землі 1413200000:20:046:0171), а саме шириною 6 метрів на відстані від житлового будинку відповідачки з боку домоволодіння [PERSON] 7,02 метри довжиною 11,26 метри до рогу житлового будинку, шириною 3.00 метри на відстані від рогу будинку 2,04 метри та довжиною 20,55 метрів до виїзду (виходу) із домоволодіння [ADDRESS], шириною 3,00 метри на відстані від житлового будинку 2,04 метри на розі житлового будинку на відстані 2,29 метри шириною 3,00 метри уздовж до виходу (виїзду) із домоволодіння (по наявному шляху). Зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у встановленні земельного сервітуту на належній їй на праві власності земельній ділянці, шляхом знесення за її власний рахунок межового забору між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] на відстані 7,02 метри від куту житлового будинку до будівлі гаражу, зазначеного літ. Г-1, належного позивачу на праві власності. Стягнуто з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], яка проживає за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], який проживає за адресою: [ADDRESS], судові витрати на загальну суму 1705 гривні 54 коп. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди відмовлено. З вказаним рішенням не погодилась відповідачка [PERSON], в інтересах якої діє адвокат [PERSON], та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначила, що висновки суду про те, що позивач звертався до відповідачки з пропозицією укласти договір користування її земельною ділянкою на платній основі не відповідають обставинам справи, оскільки у договорі (а.с.12), який позивач пропонував відповідачці укласти, відсутні будь-які умови оплати за земельний сервітут, в тому числі і розмір оплати. Суд зазначив на те, що цей договір є безоплатним, в той час, як згідно з ч.3 ст.403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Крім того, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та безпідставно відмовив у призначенні по справі додаткової судової будівельно-технічної експертизи за клопотанням відповідачки з метою з'ясування питання про можливість користування земельною ділянкою позивачем [PERSON] без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки [PERSON] Як вважає відповідачка, не відповідають обставинам справи і висновки суду про те, що вона, нехтуючи ухвалою суду від 23 листопада 2012 року про заборону виконання будь-яких робіт, встановила межовий паркан та ускладнила встановлення сервітуту. Вказує, що в рішенні не зазначено про те, коли саме був встановлений цей паркан. Проте, ніяких судових приписів відповідачка не отримувала. Вважає, що не має підстав для задоволення позову щодо зобов'язання усунути перешкоди у встановленні земельного сервітуту на належній їй на праві власності земельній ділянці, шляхом знесення за її власний рахунок межового забору, встановленого між квартирами сторін до будівлі гаражу позивача. В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON]доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Третя особа - Красноармійська міська рада просила справу розглянути без участі представника ради та ухвалити рішення на розсуд апеляційного суду (а.с. 207, 208). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.п.1,3 та п.4 ч.1ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення першої інстанції або зміни рішення є неповне зьясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст.309 ЦПК передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Як зазначено в ч.3 ст.309 ЦПК, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності позивач [PERSON] має двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а на підставі Державного акту на право власності серія ЯМ № 343298 від 28 травня 2012 року йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована на території Красноармійської міської ради Донецької області. На вказаній земельній ділянці знаходиться квартира, яка складається з двух жилих кімнат жилою площею 33,4 кв.м., загальною площею 59,8 кв.м, будівлі та споруди, що позначені на генплані, а саме: погріб, туалет, гараж, сарай, огородження, замощення, водопровід (а.с. 6, 7, 8 - 11). Згідно з технічною документацією та поясненнями сторін, на земельній ділянці позивача [PERSON] побудовано гараж літ. Г-1. По сусідству з ним, відповідачка [PERSON] на праві власності має квартиру [ADDRESS], та належить їй на підставі Державного акту на право власності серія ЯА № 9992745 від 16 березня 2006 року (а.с. 57, 59, 60-63). Згідно з висновком судової будівельно - технічної експертизи № 6138/23 від 27 лютого 2013 року, використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] без обтяження земельним сервітутом можливо, однак при такому варіанті власник квартири [ADDRESS] не зможе користуватися гаражем літ. Г-1. Що ж стосується варіанту встановлення земельного сервітуту, то він відображений в додатку [ADDRESS] експерта, в якому лінією червоного кольору вказаний проїзд для транспортного засобу, за яким пропонується встановити земельний сервітут (а.с.69 - 71). Задовольняючи позов [PERSON], суд дішов висновку, що для обслуговування жилого будинку та надвірних будівель позивачу необхідно мати прохід та проїзд, який знаходиться на території домоволодіння [PERSON], оскільки на протязі тривалого часу проживання у зазначеному будинку він користувався саме цим шляхом і іншого шляху, яким би він міг потрапити до свого будинку у нього не було, а відповідачка відмовилась укласти договір про встановлення земельного сервітуту площею 0,0103 га на платній умові згідно зі складеною позивачем планом - схемою. Оскільки під час розгляду справи відповідачка [PERSON] збудувала паркан, що розмежував земельні ділянки сторін і цим ускладнила встановлення сервітуту, то суд задовольнив вимоги позивача і щодо зобов`язання відповідачки усунути перешкоди у встановленні земельного сервітуту на належній їй на праві власності земельній ділянці, шляхом знесення за її власний рахунок межового забору між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS]. Одночасно, суд відмовив в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення на користь позивача понесених ним витрат на оплату за автостоянку і моральної шкоди з тих підстав, що у наданих суду позивачем квитанціях не зазначено ініціалів особи, яка здійснювала оплату, державного номеру автомобіля, його технічного паспорту, позивач не обгрунтував в чому полягає моральна шкода, в якому саме обсязі та не довів вимоги в цій частині. Однак з рішенням суду не можна погодитись, виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам ЦПК України. Відповідно до ст. 98 Земельного Кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно із ст. 99 Земельного Кодексу України, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Статтею 100 Земельного Кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], а відповідачці - [ADDRESS], з відповідними будівлями і спорудами, які позначені на генеральному плані та технічноих паспортах на житловий будинок (а.с.7, 8 - 11, 59 - 63). Крім того, кожному із сторін, на підставі Державних актів на право власності належать земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площа кожної з яких складає по 0,1000 га, які відповідно зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, з встановленими планами меж земельних ділянок (а.с.6, 57). Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, які досліджені судом. Разом з тим, суд безпідставно дійшов висновку про необхідність встановлення для позивача безстроково сервітуту на безоплатній умові. Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно із ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З аналізу положень ст.ст. 401, 401 ЦК України випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Задовольняючи позовні вимоги та встановлюючи для позивача право постійного безоплатного земельного сервітуту, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тій обставині, що під сервітут виділена земельна ділянка, яка на теперішній час належить відповідачці на праві власності, та з якої вона має право отримувати доходи від її використання, як своєї власності, нести витрати щодо сплати земельного податку, утримання прибудинкової території, тощо, і в частині тієї площі, на якій встановлено сервітут. Відповідно до частини 3 статті 403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною 3 ст. 101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Позивачем не доведено необхідності встановлення для нього безоплатного земельного сервітуту, він не навів обґрунтованих доводів, у зв'язку з чим повинен бути встановлений саме безоплатний сервітут та не зазначив про це в позові, який неодноразового уточнював. В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що згодна на встановлення земельного сервітуту на умовах оплати - 1000 грн. на рік, але з конркетною пропозицію про встановлення земельного сервітуту на умовах оплати, позивач до неї не звертався. Отже, апеляційний суд вважає, що позивач повинен був звернутися до відповідачки з конкретною пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, в якому були б зазначені умови використання земельної ділянки та її оплати, а у разі відмови відповідачів укласти такий договір, позивач мав право звернутися до суду. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності з вимогами ст. 402 ЦК України, позивач, з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту з запропонованими умовами оплати до відповідачки не звертався та сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, про що й зазначає апелянт у скарзі. Наявні у справі проекти договорів про встановлення земельного сервітуту взагалі не містять будь-якого розміру оплати за встановлення земельного сервітуту (а.с. 12,13; 30, 31). Оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом про встановлення сервітуту, обґрунтовуючи його тим, що йому необхідно встановлення земельного сервітуту площею 0,0103 га для права проходу та проїзду на транспортному засобі з квартири [ADDRESS], по земельній ділянці [PERSON], що розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер землі 1413200000:20:046:0171), а саме шириною 6 метрів на відстані від житлового будинку відповідачки з боку домоволодіння [PERSON] 7,02 метри довжиною 11,26 метри до рогу житлового будинку, шириною 3.00 метри на відстані від рогу будинку 2,04 метри та довжиною 20,55 метрів до виїзду (виходу) із домоволодіння [ADDRESS], шириною 3.00 метри на відстані від житлового будинку 2,04 метри на розі житлового будинку на відстані 2.29 метри шириною 3,00 метри уздовж до виходу (виїзду) із домоволодіння (по наявному шляху), не вказав, в який спосіб він буде користуватися сервітутом, а задовольняючи вимоги позивача, суд фактично надав право позивачу користуватися часткою земельної ділянки відповідачки постійно. При цьому суд не врахував, що відповідно до ст. 98 п. 4 ЗК України, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з висновком додаткової судової будівельно - технічної експертизи № 3465/24 від 02 жовтня 2013 року, з розьясненням і доповненням до цих висновків, площа земельного сервітуту для проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці відповідачки може складати 96,3 кв. м по наявному шляху шириною 3 м, довжиною 19,9 м до гаражу [PERSON] літ Г-1 (а.с.177-179; 196 - 197). Втім, з вимогами про встановлення саме такого сервітуту позивач до суду не звертався, а суд дійшов висновку про встановлення земельного сервітуту за план-схемою, яку запропонував позивач в довільній формі, не обгрнутувавши його висновками віподвідної експертизи. Також позивач не довів, у зв'язку з чим неможливо встановити сервітут з інших земельних ділянок, з якими межує його земельна ділянка, та чи звертався він до Красноармійської міської ради з питань облаштування проїзду автотранспортом в напрямку вул. 9 Января у м. Красноармійську, за умови облаштування земельної ділянки та отримання відповідних дозвілів, про що йдеться мова у відповіді В.О. Красноармійського міського голови (а.с. 199). Крім того, встановлюючи земельний сервітут по визначеному позивачем варіанту, суд не звернув уваги на те, що вказаний ним варіант є неконкретним, містить визначення не існуючих технічних термінів, що робить рішення таким, що його неможливо виконати в майбутньому. Отже, апеляційний суд вважає, що при задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував вказані обставини, чим було порушено право відповідачки на земельну дяілянку, яка їй надана згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, який є дійсним. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, в резолютивній частині рішення не вказав всі істотні умови договору із зазначенням способу обтяження земельної ділянки: опису місця розташування із визначенням меж поширення земельного сервітуту на плані (схемі), обсягу права земельного сервітуту та зазначенням розміру плати за земельний сервітут, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, усунення перешкод у встановленнні земельного сервітуту та вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які є похідними від двох перших вимог, в задоволенні яких слід видмовити за їх безпідставністю та невідповідністю вимогам закону. Тому, за вказаних обставин, апеляційна скарга відповідачки [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed