Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначив, що він відповідно до укладеного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ним та гр. [PERSON] від 29 січня 2013 року став власником квартири [ADDRESS]. Маючи намір використовувати квартиру для власного проживання, позивач не може заселитися до своєї квартири, оскільки фактично там мешкає відповідач [PERSON], яка також перебуває на реєстраційному обліку квартири. Позивач, як власник квартири, ніколи не надавав згоди на використання належної йому квартири для проживання відповідача. Проживання та реєстрація в належній позивачу на праві власності квартирі сторонньої особи, а саме відповідача, обмежує позивача у здійсненні права власності. Не зважаючи на це, відповідач відмовляється виселитися з квартири та знятися з реєстрації, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить суд постановити рішення про виселення відповідача та визнати її особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача за угодою адвокат [PERSON] позов не визнав пославшись на те, що відповідач не чинить перешкод позивачу у користуванні квартирою, зареєстрована в спірній квартирі з 09.10.2007 року постійно проживає в ній і виселення порушить її права на житло, тому просить суд в задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у справі, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. По справі встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], м. Біла Церква, Київської області на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 січня 2013 року між ним та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 114, а також в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, реєстраційний номер [NUMBER] від 29.01.2013 року ( а.с. 6-9). Вказаний договір та реєстрація права власності на час розгляду справи не оспорений сторонами договору і є чинним. В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідач [PERSON], [INFO], яка не являються членом сім'ї власника квартири позивача [PERSON], який не надавав згоду на проживання в квартирі відповідача. По справі також встановлено, що не заперечується сторонами у справі, попередній власник квартири [PERSON] отримала квартиру у власність на підставі договору іпотеки, який був нотаріально посвідчений, що підтверджується п.1.3 вищезазначеного договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно ст. 109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При вирішені даного цивільного спору суд враховує, що попередній власник квартири та позивач звертались до відповідача з вимогою про звільнення з квартири, яка була предметом іпотеки, що підтверджується наданими суду копіями вимог ( а.с. 14-16). Відповідач [PERSON] на зазначені вимоги власників не реагує, продовжує проживати в спірній квартирі та перебувати на реєстраційному обліку квартири, яка належить [PERSON], чим обмежує позивача у здійсненні права власності, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном (квартирою) на власний розсуд. Зазначені обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право у особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Дані норми права врегульовані ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином , за правилами даної норми закону власник за допомогою негаторного позову може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження власним майном . Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Проживання та реєстрація в належній [PERSON] на праві власності квартирі сторонніх осіб - відповідача, обмежує позивача у здійсненні права власності, передбаченого ст. 319 Цивільного кодексу України - володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном (квартирою) на власний розсуд. Згідно ч.3,4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи наведене суд вважає, що стороною позивача доведені ті обставини, що з припиненням права власності відповідача на жиле приміщення зазначеної квартири відповідач також втратила право користування цим приміщенням і підлягає виселенню із зняттям з реєстраційного обліку, тобто позов підлягає до повного задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в сумі 114,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved