Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банка «ПриватБанк» в особі ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, в обґрунтуванні якого зазначив, що 15 серпня 2008 року позивач отримав кошти на підставі кредитного договрору, для придбання у власність легкового автомобілю CHERRY Т11, модель TIGGO , 2008 р.в., державний номер [NUMBER]. В забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем було укладено Договір застави майна, предметом якого виступив придбаний позивачем автомобіль. Відповідачем було виконано умови договору, перерахував кошти за автомобіль, а позивач взяла на себе зобов*язання сплачувати частками суму кредиту. Внаслідок фінансово-економічної світової кризи зменшились доходи позивача. Зобов*язання позивач виконувала регулярно, але меньшими платежами, про що в усній формі повідомила працівників банку. Працівниками банку був вилучений автомобіль у позивача 23 листопада 2009 року. Позивачеві пояснили, що передаючи автомобіль, вона виконує усі взяті на неї обовязки з кредитного договору, у зв'язку з чим позивач добровільно погодилась надати автомобіль. Окрім того, позивач оформила нотаріальну довіреність на розпорядження даним автомобілем, у тому числі на продаж. В подальшому, автомобіль було продано [PERSON], без відома позивача, за ціною, завідомо нижчою, ніж ринкова вартість автомобілю. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати правочин відчуження автомобілю CHERRY Т11, модель TIGGO , 2008 р.в., державний номер [NUMBER], що укладений між особами, вказаними у нотаріальній довіреністі, та [PERSON], недійсним. Позивач був присутній у судовому засіданні, підтримав позовні вимоги, надав суду аналогічні пояснення поданому позову, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Окрім того, позивач зазначила, що позовні вимоги викладав представник позивача, тому їй не відомо, який саме правочин просить визнати недійсним. Представник відповідача також був присутній та надав суду заперечення на позов, в обґрунтуванні яких зазначив, що між сторонами дійсно було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачем було отримано кредит на придбання автомобілю CHERRY Т11, модель TIGGO, в забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено Договір застави майна. Предметом застави був автомобіль, що належав на підставі права власності позивачу. Позивач свої зобов*язання належним чином не виконав, в наслідок чого утворилась заборгованість. На виконання зобов'язань перед кредитором, позивач добровільно передав відповідачу автомобіль та 23.03.2009 року позивачем було видано довіреність, якою уповноважила осіб на розпорядження автомобілем, в тому числі на продаж. Відповідач зазначив, що волевиявлення позивача, при видачі довіреності було вільним і усвідомленим, відповідало внутрішній волі позивача, умови відповідали реальній домовленості сторін та спрямовані на реальне настання наслідків, у тексті довіреності зафіксовано всі істотні умови, будь-які попередні домовленості. Крім того, нотаріус роз'яснив, що у формі довіреності треба вказати дозвіл на продаж, що означає про згоду позивача зі змістом виданого документу та погодженням з його видачею. Представник відповідача вважає, що позивач мав необхідний обсяг прав для розпорядження майном що належить йому на праві власності, якими він скористався. Позивач мав змогу припинити дію довіреності, згідно до вимог ст. 249 ЦК україни. Відповідач вважає дії позивача не помилкою, а власним недбальством, оскільки позивач був ознайомлений з умовами довіреності, та вчинений правочин відповідав внутрішній волі позивача. Позивач у своєму позові не довів, що сторони при укладенні кредитного договору були впевненні в тому, що така зміна обставин не настане. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв'язку з необґрунтованістю. Письмові заперечення були долучені до матеріалів справи (а.с.59-62). Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, які надані до матеріалів справи, прийшов до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитно-заставний договір № LGH1AN18727767 від 15.08.2008 року (а.с. 8-9). 15.08.2008 року позивачем було дійсно отримано кредит у розмірі 21 886, 37 дол. США., зі сплатою відсотків 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитно-заставним договором з кінцевим терміном повернення 14.08.2013 року. Банк зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, перерахував кошти згідно до умов договору для придбання позивачем автомобілю CHERRY Т11, модель: TIGGO, 2008 р.в., тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі:[NUMBER], об*єм двигуна: 2,35; державний номер: [NUMBER], який виступив як заставне майно, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами. Даний факт не був спростований сторонами у судовому засіданні. Згідно до договору, щомісяця в період сплати, позичальник зобов'язаний сплатити за вказаним договором платіж у розмірі 571, 91 дол.сша, для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним. У порушенні зазначених норм закону та умов договору, позивач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, на підставі якої відповідач звернувся до Жовтневого районного суду міста Луганська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] Відповідний позов було задоволено, про що в матеріалах справи міститься копія рішення Жовтневого районного суду міста Луганська від 12 квітня 2013 року, яку було надано представником відповідача у судовому засіданні. Як вбачаєтья з позову, позивач не в повному обсязі виконувала свої зобов'язання згідно до вимог кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, в наслідок чого, на вимогу відповідача, позивач добровільно погодилась передати банку автомобіль, який є предметом застави. Окрім того позивачем було видано довіреність, якою уповноважила осіб на розпорядження автомобілем, в тому числі на продаж. Предметом позову по данній справі є правочин віджуження автомобілю [PERSON], але позивачем не надано будь-яких доказів відчудження даного автомобілю, не надано договору купівлі-продажу, тощо. Окрім того, позивачем було оформлено довіреність, якою вона уповноважила певних осіб на розпорядження автомобілем, у тому числі на продаж. Довіренність було відкликано, про що позивачем було складено заяву відповідно до чинного законодавства, копія якої міститься в матеріалах справи. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність будь якого спору по даній справі, оскільки правочин відчудження може мати місце за наявності довіреності на розпорядження майном та на його продаж, яка є чинною. А сам правочин можна вважати недійсним у разі його існування. Доказів існування такого правочину суду не подано, тому посилання позивача на його недійсність та укладення всупереч нормам ЦК України, а саме ст.230, 233 ЦК України є безпідставними. У зв'язку з чим позовні вимоги щодо визнання недійсним правочину відчуження автомобілю, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, воєвиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст.216 ЦК україни. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов*язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржинк) зобов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, зобов*язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК україни та мають грунтуватисья на засадах добросовістності, розумності та справедливості. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відносно решти обґрунтувань позовних вимог, то дані доводи суд не може прийняти до уваги, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: dismissed