Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-14 00:00:00

В позові [PERSON] зазначає, що під час зустрічі з громадою м.Городенки 30.05.2013 року міським головою [PERSON], в контексті звіту про роботу Городенківської міської ради була оприлюднена інформація приватного характеру яка в принципі ніякого відношення до показників та результатів роботи очолюваного ним органу самоврядування та колективу не має. Які саме важливі питання соціально економічного розвитку було на меті висвітлити поширюючи на публічних зборах інформацію про роботу позивача в 1996 році в ДПІ Городенківського району, його відносини з родиною [PERSON] та інше. Так, характеризуючи позивача як керівника ВО «Свобода» та депутата Городенківської районної ради відповідач допускає не зовсім коректні обвинувачення на адресу позивача. Тому він і звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовільнити з наведених в заяві підстав. І просив термін ЗМІ враховувати судом як районна газета «Край», а не як якусь іншу газету. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти даного позову. Ствердив, що він не розповсюджував конфіденційну інформацію про позивача. А у Звіті, який надавався на вимогу фракції «Свободи» в міській раді, як відповідь на публікацію позивача в газеті «Край», у якій останній негативно охарактеризовував владу міста, тільки охарактеризував [PERSON] як політика, депутата районної ради, керівника РО ВО «Свобода», який є публічною особою. Він переказав громаді міста тільки ту інформацію яка охарактеризовує [PERSON], і яку дізнався від інших людей, що зможуть це підтвердити. Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та приходить наступного. Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Рішенням Конституційного Суду України (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8 рп/2003 установлено, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Крім того, у ст.ст. 3 - 5 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи вказано, що оскільки політичні діячі вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, вони підлягають ретельному громадському контролю та потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Посадові особи повинні погодитись з тим, що вони стануть об'єктом громадського контролю та критики, особливо в ЗМІ, з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції, в тій мірі, наскільки це є необхідним для забезпечення прозорості та відповідального виконання їхніх обов'язків. Гумористичний та сатиричний жанр, який захищений статтею 10 Конвенції, дозволяє більший ступінь перебільшення та навіть провокації до тієї міри, поки це не вводить громадськість в оману щодо фактів. Відповідно до роз'яснень у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (надалі Постанова) вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, та зазначено, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що: [PERSON], який являється міським головою м.Городенки, під час оголошення громаді міста Городенка Звіту «Про роботу міського голови, заступника і секретаря міської ради перед громадою міста» (надалі Звіту) від 30.05.2013 року, в одній із частин Звіту критично охарактеризовано позивача [PERSON] який крім того, що є депутатом Городенківської районної ради та головою районної організації ВО «Свобода» ще і являється приватним підприємцем, як відповідь на твердження позивача в статті районної газети «Край» від 18.04.2013 року, у якій [PERSON] критично висловлювався на адресу міського голови [PERSON] і влади міста Городенка в цілому. З аналізу Звіту видно, що висловлювання позивача у Звіті: «брудні публікації в газеті «Край» авторів [PERSON] та [PERSON]», «такий «авторитет» Дідич С.», «ляльковод свободівців», також висловлювання з приводу звільнення з РУ юстиції де зазначено «працівники якого і сам [PERSON] добре знають за що», та про те, що [PERSON] являючись головою РО «Свобода» на виборах до районної ради в 2010 році в с.Стрільче «набрав найменшу кількість голосів з числа відомих односельчан» - не можуть бути розцінені як негативні, образливі та принизливі, а є лише оціночними судженнями. Оціночні судження не підлягають спростуванню, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка висловлена у рішеннях Європейського суду в справах «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року, «Яновський проти Польщі» від 21 січня 1999 року. Крім оціночних суджень Звіт містить посилання й на фактичні твердження. Судом встановлено, що у Звіті зазначено відповідачем події з життя позивача, які йому стали відомі від різних людей і він це зазначив у Звіті, саме в контексті характеристики особистості [PERSON], як політика, публічної особи депутата Городенківської районної ради, керівника РО ВО «Свобода», бо саме на вимогу фракції «Свобода» в міській раді і давався цей Звіт. А саме з приводу боргу [PERSON] перед Пенсійним фондом, з приводу отримання хабара в 1996 році, існування судової тяганини між [PERSON] та [PERSON], про походження яких (звідки про них дізнався відповідач) зазначено у Звіті і в судовому засіданні доведено це відповідачем на підставі показів свідків та письмовими доказами. Свідок [PERSON] підтвердила той факт, що саме вона повідомила відповідача про судову тяганину з [PERSON], існування якої не спростував і позивач. Свідок [PERSON] ствердив, що він працював в ДПІ в 1996 році разом із [PERSON] та [PERSON] і що саме він повідомив [PERSON] про події з отримання хабара в 1996 році [PERSON] та [PERSON], про які він безпосередньо дізнався від [PERSON] і про те, що він повідомив відповідачу, що [PERSON] був у місцях позбавлення волі згідно вироку суду, а [PERSON] ні, бо його було звільнено до винесення вироку. Існування боргу позивача до Пенсійного фонду України підтверджується довідкою від 01.07.2013 року (а.с.22). Достовірність цих доказів позивач не оспорював, а тільки наголошував, що це його конфіденційна інформація, яку відповідач не мав права збирати та розголошувати. В статті 20 ЗУ «Про інформацію» (далі Закону) зазначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. А згідно статті 21 Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Парламентська [PERSON] Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). В п.21 Постанови зазначено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, судом встановлено, що викладена відповідачем у Звіті інформація про позивача отримана ним з різних джерел, не являється конфіденційною інформацією про [PERSON] і не спрямована на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а є оціночним судженням відповідача [PERSON], з приводу особи [PERSON], який являючись депутатом районної ради, керівником РО ВО «Свобода» є публічною особою. Хоча позивач має право на захист свого приватного права за п.2 ст.10 Конвенції з прав людини, але межа цього захисту його репутації має бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення його дій, як особи, яка є\~\~депутатом районної ради - публічною особою і межа його допустимої критики є ширшої, ніж щодо приватної особи. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Як зазначено в п.26 Постанови суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Тому в задоволенні позову з приводу зобовязання відповідача публічно через ЗМІ дати розяснення, чому він збирав дані з його особистого життя та конфіденційну інформацію приватного характеру та про зобовязання відповідача вибачитись перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей перед громадою міста на наступних зборах чи звіті та на офіційному сайті міської ради слід відмовити. Вимога позивача про стягнення моральної шкоди має похідний характер і пов'язана з встановленням факту порушення немайнових прав особи, тому в цій частині позову також слід відмовити.

Outcome: dismissed