Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги, що 10 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № СVS0GА00000082, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 11,4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 серпня 2017 року. Відповідач належним чином зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 06 липня 2012 року заборгованість становить 338 280,21 доларів США, в тому числі 150 126,56 доларів США - заборгованість за кредитом, 75 499,66 долара США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 12 839,37 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 8 3676,24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 31,29 долари США - штраф (фіксована частина) та 16 107,09 доларів США - штраф (процентна складова). Зазначав, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № СVS0GА00000082 з відповідачем 10 серпня 2007 року укладено договір іпотеки № СVS0GА00000082, згідно умов якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 393,30 м.кв. та земельну ділянку загальною площею 0,12 га, які розташовані по вул.. Піонерська № 10 в смт. Глибока Чернівецької області і належать йому на праві власності. Ухвалою Глибоцького районного суду від 18 листопада 2013 року, за клопотанням позивача до участі у справі були залучені співвідповідачі [PERSON] та [PERSON]. В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості, яка виникла станом на 12 листопада 2013 року в сумі 350 010,64 доларів США, що еквівалентно 2 797 635 (два мільйони сімсот девяносто сям тисяч шістсот тридцять пять) гривень 04 копійки в тому числі 151 310,23 доларів США - заборгованість за кредитом, 105 174,42 долара США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 17 616,81 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 59 212,23 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 31,27 долари США - штраф (фіксована частина) та 16 665,68 доларів США - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене просив позов задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СVS0GА00000082 від 12 листопада 2013 року в сумі 350 01,64 доларів США звернути стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою вул.. Піонерська № 10 в смт. Глибока Чернівецької області, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем з укладенням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та просив виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте звернулася до суду із заявою в якій просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали повністю та просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено дійсну суму заборгованості, яка виникла на підставі кредитного договору. Крім того посилався на те, що до вимоги про стягнення пені слід застосувати позовну давність в один рік. Також вказував на те, що спосіб реалізації майна, про який просить позивач не відповідає договору та чинного законодавства. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах відповідача [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до укладеного 10 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем кредитного договору № СVS0GА00000082, відповідач отримав кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 11,4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 серпня 2017. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № СVS0GА00000082 від 10 серпня 2007 року з відповідачем укладено 10 серпня 2007 року договір іпотеки № СVS0GА00000082, згідно умов якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 393,30 м.кв. та земельну ділянку загальною площею 0,12 га кадастровий номер 7321055100:01:002:0103, які розташовані який по вул.. Піонерська № 10 в смт. Глибока Чернівецької області і належать йому на праві власності. Також встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином зобов'язання не виконав, у звязку з чим станом на 12 листопада 2013 року заборгованість становить 350 010,64 доларів США. Згідно ч.1 ст.33 «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. При цьому вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу. Відповідно до процедури продажу, визначеної ст. 38 цього ж Закону, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Виходячи із наведено, суд приходить до висновку, що вимога позивача про надання йому всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, отримання витягу з державного реєстру прав власності з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки є зайвою і охоплюється вимогою про надання йому права на продаж предмета іпотеки шляхом укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Положення ст.38 Закону України „Про іпотеку" надають іпотекодержателю право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі та передбачають порядок продажу предмета іпотеки іпотекодержателем. З огляду на вищевикладене суд відхиляє доводи відповідача та його представника про те, що спосіб реалізації майна, про який просить позивач не відповідає договору та вимогам чинного законодавства, що, на думку відповідача, є підставою для відмови у позові. У пункті 40 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»(далі - постанова ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року) роз'яснено, що якщо будівля (споруда), у тому числі й об'єкт незавершеного будівництва, що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, такий об'єкт нерухомості передається в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований (статті 5-6, 16 Закону № 898-IV). Те саме стосується й земельної ділянки, яка на час укладення договору іпотеки знаходилась у користуванні іпотекодавця, а на момент вирішення спору -в його власності. У зв'язку із цим при зверненні стягнення на будівлю (споруду) чи об'єкт незавершеного будівництва при наведених вище умовах підлягає звернення стягнення й на земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт нерухомості. Враховуючи наведене, а також те, що позивач просить звернути стягнення на земельну ділянку, як на предмет іпотеки, суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ст. ст. 33, 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач 28 вересня року надсилав вимогу іпотекодавцю [PERSON], який зареєстрований за адресою вул.. Піонерська№ 10 в смт. Глибока Чернівецької області та [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за адресою: [INFO]. Дана вимога була отримана вищевказаними особами 01 жовтня 2012 року, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Безпідставні, на думку суду, доводи представника відповідача, про те, що розрахунок, які надав банк не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку, оскільки вони нічим не обґрунтовані, так як розрахунок про наявність заборгованості, відповідачем ніякими доказами не спростований. Що стосується посилання відповідача та його представника на обставини, що [PERSON] погашалася сума заборгованості в іншому розмірі, ніж надано позивачем, суд вважає їх безпідставними, оскільки із письмових пояснень представника позивача та розрахунку заборгованості вбачається, що сплачені [PERSON] кошти зараховувалися в рахунок погашення заборгованості перед банком. Суд вважає, що посилання відповідача та його представника, що до вимоги про стягнення пені слід застосувати позовну давність в один рік є необгрунтованими, оскільки, що строк дії договору не закінчився і пеня нарахована позивачем відповідно до вимог законодавства та договору. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня (місяця) прострочення й доти, доки зобов'язання не буде виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від продовження, невиконання правопорушення. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд вважає, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів сторони досягли згоди з усіх істотних умов, на час укладання договору обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, а прийнявши грошові кошти у позивача, відповідач погодився з умовами цього договору, а у позивача виникло право вимагати повернення боргу за кредитним договором, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення підлягають повному задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки такої вимоги до органу МВС України не заявлено. Окрім того, відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). А тому вимога щодо зняття з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі державної міграційної служби України є зайвою. У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати по оплаті судового збору. Враховуючи наведене, ст.ст. 526, 527, 530, 578, 590, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial