Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики звернути стягнення на предмети забезпечення зобов'язання шляхом визнання за нею право власності на нежилу будівлю Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. Свою позовну заяву, з урахуванням уточнень, позивач мотивує тим, що між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяв у борг грошові кошти в сумі 4050000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 500000 доларам США 00 центів зі строком повернення боргу не пізніше 01.07.2013р. В забезпечення даного зобов'язання і на випадок не повернення боргу до визначеної дати відповідач зобов'язався передати [PERSON] у власність нежилу будівлю Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11589/13-ц та рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11587/13-ц, відповідач є власником квартири [ADDRESS], а також квартири [ADDRESS]. 26.07.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла належне [PERSON] право вимоги до відповідача за Договором позики від 03.04.2013р., укладеного у формі розписки від 03.04.2013р. Тобто, позивач зазначає, що він набув права вимоги за договором позики. Позивач стверджує, що станом на дату настання вказаного у розписці строку її виконання та на дату подачі позову, відповідач борг не повернув не вчиняв жодних дій для врегулювання питання з [PERSON] та [PERSON], як новим кредитором, щодо повернення грошових коштів та/або передачі у власність об'єкта забезпечення. Крім того, відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11589/13-ц та рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11587/13-ц, відповідач є власником квартири [ADDRESS], а також квартири [ADDRESS]. Позивач просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 15, 16, 316, 317, 320, 328, 526 ЦК України. Не погоджуючись з доводами позивача та з метою зобов'язати відповідача виконати умови договору позики від 03.04.2013р., шляхом звернення стягнення на предмети забезпечення зобов'язання, [PERSON], як тертя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, подала позовну заяву про визнання права власності на нежилу будівлю Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у позовній заяві зазначила, що оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов'язання по Договору про відступлення права вимоги від 26.07.2013р. щодо сплати 4050000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 500000 доларам США 00 центів, то до нього не перейшло право вимоги до відповідача. Вказане підтверджується тим, що оригінал розписки відповідача від 03.04.2013р. знаходиться у [PERSON] Тому, [PERSON] не визнає та заперечує проти права позивача вимагати виконання договору позики від 03.04.2013р., а також просить суд задовольнити свій позов з підстав не виконання відповідачем зобов'язань за договором позики та на підставі ст.ст. 15, 16, 316, 317, 320, 328, 526 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовних заявах та на порушення і не виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що був укладений вказаний договір позики з [PERSON] і те, що відповідач не повернув отримані за договором позики грошові кошти [PERSON] з огляду на їх відсутність. Також, представник відповідача підтвердив, що відповідачу на праві власності належать квартири забезпечені в договорі позики. Водночас, представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з огляду на те, що квартири для відповідача є дуже цінними та вона не хоче їх віддавати і те, що в майбутньому вона планує повернути отримані грошові кошти. Також представник відповідача заперечував щодо належності відповідачу нежилої будівлі Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяв у борг грошові кошти в сумі 4050000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 500000 доларам США 00 центів зі строком повернення боргу не пізніше 01.07.2013р. В забезпечення даного зобов'язання і на випадок не повернення боргу до визначеної дати відповідач зобов'язався передати [PERSON] у власність нежилу будівлю Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. Договір позики, в тому числі його зміст та умови, сторонами не оспорювались. 26.07.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла належне [PERSON] право вимоги до відповідача за Договором позики від 03.04.2013р., укладеного у формі розписки від 03.04.2013р. Відповідно до статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Оскільки позивач не виконав зобов'язання по договору відступлення права вимоги укладеним з [PERSON] і, документ який засвідчує права - оригінал розписки, знаходиться у [PERSON], то позивач не має права вимагати від відповідача виконати зобов'язання по договору позики. Тому суд вважає доводи позивача необґрунтованими та безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, в строк до 01.07.2013р. та станом на дату подання позовів до суду, відповідач борг не повернув і не бажає передати у власність об'єкти забезпечення. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11589/13-ц та рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 757/11587/13-ц, відповідач є власником квартири [ADDRESS], а також квартири [ADDRESS]. Вказане також підтверджується доводами представника відповідача. В статтях 6 і 627 ЦК України закріплена свобода договору, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання. Згідно частини 1 статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Використавши своє право свободи договірних правовідносин в цивільному законодавстві, сторони уклали договір позики із забезпеченням його на випадок не виконання. Ці обставини справи підтверджуються письмовими доказами і сторонами не оспорюються, а тому суд визнає їх встановленими відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України. Як встановлено судом, відповідач до теперішнього часу борг не повернув і не передав третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у власність нерухоме майно, чим порушив умови зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В частині 2 статті 346 ЦК України зазначено, що право власності припиняється в інших випадках, встановлених законом. Аналізуючи вказані правові норми та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, а позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в частині визнання права власності на квартиру [ADDRESS], а також квартиру [ADDRESS], за [PERSON], визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не виконані взяті на себе зобов'язання. Оскільки сторонами справи не надано доказів про те, що саме відповідач є власником іншого об'єкта забезпечення - нежилу будівлю Літ. "Г", загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а представник відповідача заперечує, що відповідач є власником вказаного нерухомого майна, суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити, у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: partial