Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

28 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 30 вересня 1998 року вона разом з чоловіком [PERSON], їх сином [PERSON], донькою [PERSON] та її сином від першого шлюбу [PERSON], приватизували квартиру за адресою [ADDRESS]. [INFO] року помер її чоловік [PERSON] Її син [PERSON] та донька [PERSON] протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини подали до 8ДДНК заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. Вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, оскільки спадщину прийняла фактично, а діти від спадщини відмовилися. Інших спадкоємців або таких, хто має право на обов'язкову частку немає. Також позивачка зазначає, що у свідоцтві про право власності на житло вказано, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної сумісної власності, тобто без визначення розміру частки кожного із співвласників. 26 листопада 2013 року позивачка, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, але їй у видачі цього документа було відмовлено, доки не буде виділено частку померлого із спільного їх майна. Ніякої додаткової угоди щодо порядку користування, чи права розпорядження між членами їх сім'ї досягнуто не було. Таким чином, фактично, позивачу, її чоловіку, доньці, сину та її сину від першого шлюбу [PERSON] належало по 1/5 частки квартири, що знаходиться у спільній сумісній власності. Позивач просить суд визнати, що спільне сумісне майно, а саме квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 1/5 частині на праві спільної сумісної власності (а.с. 2-4). В судовому засіданні позивач позов підтримала, відповідачі та третя особа [PERSON] підтвердили викладені в ньому обставини і визнали позов у повному обсязі. Третя особа - Восьма ДДНК, надала суду письмові пояснення, в яких підтвердили, що позивач дійсно подавала заяву про прийняття спадщини. Проте оформити свідоцтво про право власності в порядку спадкування виявилося неможливим через відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно технічної можливості реєстрації права власності у спільній сумісній власності без виділу часток (а.с.19). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 вересня 1998 року ОАО «Днепрострой» (назву наведено мовою оригінала), спірна квартира по [ADDRESS] належить п'яти особам: позивачу, відповідвчам [PERSON] та померлому [PERSON], на праві спільної сумісної власності. (а.с. 10). Родинні зв'язки підтверджуються відповідними свідоцтвами про народження та про шлюб (а.с.а.с. 7-9). Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку ані договором, ані законом не встановлено спільну сумісну власність на квартиру, щодо права спільної сумісної власності зазначено у свідоцтві про право власності на квартиру, а тому можна вважати, що ця квартира належала їм на праві спільної часткової власності, отже, за правилом ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки кожного з власників були рівними, по 1/5 кожному. Відповідно до роз'яснень п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними. В силу ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості, інформацію та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.9 ст. 15 Заону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії проводиться одночасно з вчиненням такої дії. В той же час програмне забезпечення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не передбачає технічної можливості реєстрації права власності на спільну сумісну власність на нерухоме майно без зазначення частки цього майна. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні даних позовних вимог. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved