Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Мотивуючи свої вимоги, зазначає, що з [PERSON] вона перебувала у шлюбі, який розірвано в судовому порядку 16 листопада 2011р. 12 грудня 2005 р. він уклав кредитний договір з банком і отримав 100 000 грн. на придбання автомобіля «MITSUBISHI Outlander 2.4 Sport», 2005 року випуску. Вони придбали автомобіль та в період спільного проживання разом погасили кредит. Правовстановлюючі документи на автомобіль було оформлено на імя [PERSON] Згідно висновку експертного дослідження від 3 квітня 2012 р. вартість автомобіля становить 113\~667 грн. 82 коп. 11 липня 2012 р. [PERSON] без її дозволу продав автомобіль [PERSON] Оскільки автомобіль є обєктом спільної сумісної власності, а договір купівлі-продажу автомобіля виходить за межі дрібного побутового договору, він мав отримати її дозвіл на його придбання, але цього не зробив. Відсутність згоди на укладення такого договору з боку другого з подружжя є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримав позов з викладених у ньому підстав та пояснив, що [PERSON] після розірвання шлюбу продав автомобіль, який є спільною власністю подружжя його та позивачки [PERSON] Договір виходить за межі дрібного побутового договору. Для його укладення він мав би отримати або ж в письмовому вигляді, або ж нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення такого договору. Коштів з продажу автомобіля [PERSON] від нього не отримала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та пояснив, що за змістом ст. 65 СК України надання письмової згоди одним із подружжя на укладення другим договорів, а також її нотаріальне посвідчення є необхідним виключно у випадку укладення договорів щодо цінного майна та договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Діючим законодавством поняття «цінне майно» чітко не регламентовано, а відтак визначитися, чи відноситься спірний автомобіль до такого майна, чи потребувалась письмова згода на його відчуження, неможливо. В той же час, відповідно до ст. 657 ЦК України договори купівлі-продажу транспортних засобів, укладені між громадянами, не віднесено до правочинів, що підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частина 2 ст. 65 СК України передбачає презумпцію добросовісності того з подружжя, хто укладає договір щодо спільного майна, як такого, що діє з відома та зі згоди другого з подружжя, в звязку з чим доказування факту відсутності такої згоди покладається на того з подружжя, хто такий правочин оспорює. Насправді спірний автомобіль вибув із володіння [PERSON] ще під час перебування їх у шлюбі на підставі виданої [PERSON] довіреності від 27 травня 2011 р. [PERSON] не могла про це не знати. Коштами від реалізації автомобіля подружжя розпорядилося за взаємною згодою. Цю обставину встановив апеляційний суд Кіровоградської області, ухваливши рішення від 20 березня 2013 р. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, натомість подав заперечення проти позову та зазначив, що він був третім власником автомобіля. Цей автомобіль він купив у громадянина, який володів ним на підставі довіреності, виданої йому [PERSON], який на той час перебував у шлюбі з [PERSON]. [PERSON] були відомі підстави передачі автомобіля іншій особі, про що вона сама вказує в позовній заяві. Коштами від реалізації автомобіля подружжя розпорядилося за спільною згодою. Про це свідчить та обставина, що він відсутній у переліку майна за позовом про його поділ, який вирішувався раніше судом між колишнім подружжям [PERSON]. Він, [PERSON], є добросовісним покупцем. Договір укладався з дотриманням закону, зі сторони продавця виступала особа, яка мала довіреність на продаж автомобіля. В звязку з його, [PERSON], наміром продати автомобіль 7 серпня 2013 р. автомобіль знято з реєстрації. Вислухавши пояснення представників позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON], починаючи з 8 липня 1994 р. перебували у шлюбі, який розірвано 16 листопада 2011 р. В період шлюбу вони придбали автомобіль марки «MITSUBISHI Outlander 2.4 Sport», 2005 року випуску. 27 травня 2011 р. [PERSON] І видав третім особам довіреність на управління, володіння та розпорядження зазначеним автомобілем. Згодом власником автомобіля став [PERSON], зареєструвавши його на своє імя 11 липня 2012 р. Позивачка оспорює договір купівлі - продажу автомобіля з підстав невідповідності його закону, а саме, укладення договору без її згоди. Відповідно до вимог ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як передбачено ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба, тощо) самостійного заробітку, доходу. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ст. 63 СК України). Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового( ч.2 ст. 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена (ч.3 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України нотаріальному посвідченню та державній реєстрації підлягають лише договори щодо нерухомого майна. Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що до таких договір купівлі - продажу автомобіля між фізичними особами не належить. При укладенні договору купівлі-продажу транспортних засобів мають бути дотримані вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. З вищевикладеного можна зробити висновок , що при укладенні договорів, які не потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, одним із подружжя існує презумпція згоди на укладення договору другого з подружжя. Суд бере до уваги ту обставину, що довіреність від 27 травня 2011 р. з правом розпорядження автомобілем видано [PERSON] ще за час спільного проживання з [PERSON] Подружжя припинило спільне проживання в серпні 2011 р., що встановлено судом під час розгляду справи про розірвання між ним шлюбу і підтверджується рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 16 листопада 2011 р. Позивачка не могла не знати, що її чоловік видав довіреність іншим особам, бо з часу зняття автомобіля, який було до цього зареєстровано за [PERSON], з обліку, транспортний засіб вибув з володіння сімї, а у переліку майна, що підлягає поділу за згодою подружжя, його вказано не було. Обставини справи свідчать про те, що після розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] виник спір через розбіжності у виконанні укладеного ними договору про поділ майна від 19 вересня 2011р. Саме такого висновку дійшов суд ІІ інстанції, ухвалюючи рішення від 20 березня 2013 р. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, починаючи з травня 2011 р. подружжя [PERSON] не користувалося автомобілем, позивачка усвідомлювала, що відповідно до виданої довіреності особа, яка її отримала, в будь - який час в межах терміну дії довіреності вправі розпорядитися автомобілем на користь інших осіб, а тому укладений 11 липня 2012 р. договір відповідно до ч.2 ст. 65 СК України слід вважати як таким, що вчинений з її згоди. Твердження позивачки, що відповідач [PERSON]проявив недобросовісність, не отримавши від неї згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, спростовуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Відтак правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним не вбачається. В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивачеві не компенсуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed