Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Звернувшись до суду у грудні п.р. позивачка просила суд визнати за нею право власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у лютому п.р. померла її свекруха, яка за час життя склала заповіт за яким заповіла належну їй частину квартири позивачці. А тому, своєчасно звернувшись до держнотконтори із заявою про прийняття спадщини, позивачка не в змозі отримати свідоцтво про право власності на спірну частину квартири, оскільки оригінал правовстановлюючого документу на квартиру в неї відсутній. З цього приводу держнотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на квартиру. Підтримавши заявлені вимоги у суді позивачка наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] пояснював, що дійсно його мати свого часу склала заповіт на користь його дружини, позивачки у справі, в якому заповіла останній належну їй частину квартири (2/5). Він же пояснив, що після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складалось з 1/5 частини квартири, яке практично прийняла його мати, крім нього інших спадкоємців на цю частку не було, тоді як він не приймав спадок. Крім того, матері також належала інша 1/5 частина спірної квартири. Вважав оскільки на момент смерті матері належало 2/5 частини спірної квартири, а вона заповіла це майно його дружині то остання є його власницею. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON]. до суду не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. А тому суд в порядку правил ст. 169 ЦПК України розглянув справу за їх відсутності. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню на підставі правил ст,ст 321, 392, 1216, 1218, 1297 ЦК України. Відповідно до вимог яких, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.08 р. №7 і Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.), відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. За положеннями ст. 549 ЦК Української РСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив і управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як убачається з інформаційного листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР та ст. 1268 ЦК не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. З огляду на вищевикладене відсутні передбачені законом підстави для задоволення таких позовів щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, коли із матеріалів справи вбачається, що спадкоємець вже прийняв спадщину, а подекуди навіть має свідоцтво про право на спадщину на інше майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як убачається з матеріалів справи, пояснень сторін та копій нотаріальних справ, 08.02.2011 р. [PERSON] заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Разом з тим, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть від [INFO] серія [NUMBER]. У відповідності до довідки КП БТІ м. Донецька від 24.01.11 р. за № 105939 спірна квартира зареєстрована у рівних частках за: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно до свідоцтва про право власності за №5626 від 27.05.1999 р. квартира [ADDRESS] була приватизована і належить на праві спільної часткової (в рівних частках) власності [PERSON] та членами її родини: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (після одруження [PERSON]) [INFO]. [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 22.10.01 р, і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної 1/5 частини спірної квартири. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 05.03.12 р. рішення місцевого суду від 14.12.11 р. скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до Калінінської райради м. Донецька, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/5 частку майна, що залишилось після смерті [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25.11.2013 р. рішення місцевого суду від 18.07.2013 р. та додаткове рішення від 19.07.2013 р. скасоване. В задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності відмовлено. Власною заявою від 19.02.13 р. [PERSON] звернулась у Восьму держнотконтору із заявою про прийняття спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON]. Крім того 10.06.13 р. [PERSON] звернулась до Донецької міської ради із заявою про надання дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру, та отримала письмову відповідь (відмову) №04-1070 від 17.06.13 р. з посиланням на те, що надати зазначений дублікат можливо лише за наявності згоди всіх співвласників. Постановою держнотаріусу 08.10.2013 р. Ляшенко відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/5 частини спірної квартири, оскільки не надано оригіналу правовстановлюючого документу. Постановою держнотаріусу 14.10.2013 р. Ляшенко відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька [PERSON] оскільки він спадщину не прийняв. Наведені фактичні обставини справи підтверджені документально та ставити під сумніви вірогідність яких суд не убачає підстав. За викладеним, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірні 2/5 частини зазначеної квартири підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Спірна квартира була приватизована наступними особами по 1/5 частині кожному: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №5626 від 27.05.1999 р. [PERSON] помер [INFO]. а після його смерті його дружина [PERSON] отримала свідоцтво від 25.06.2003 р. на спадкове майно у вигляді грошового внеску та акцій у ТБ «Білий лебідь». Крім того, як убачається із спадкової справи (відкритої після смерті [PERSON] ) [PERSON] 14.02.2011 р. звернулась до нотконтори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/5 частину квартири, що залишилась після смерті її чоловіка, оскільки спадщину вона прийняла особисто. А тому, оскільки [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], була прописана у спірній квартирі, оплачувала за неї комунальні послуги, зверталась до нотконтори із заявою та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, то є такою що прийняла спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР проте не встигла оформити своїх прав. Зазначені обставини у повному обсязі встановлені згаданим рішенням апеляційного суду Донецької області від 05.03.2012 р. а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України не потребують додаткового доказування. Тобто, судом перевірено, що інших спадкоємців за законом, які б фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає, що підтверджується наданою інформаційною довідкою зі спадкового реєстру та копією спадкової справи. Таким чином, оскільки на момент смерті [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], то вимоги її невістки [PERSON] про визнання права власності на цю частину квартири за заповітом складеним на її користь суд вважає доведеними та такими що підлягають задоволенню. Крім того, підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/5 частину спірної квартири, що залишилась після смерті [PERSON] Так, згідно до згаданої копії свідоцтва про право власності на квартиру від 1999 р. та заповіту від 08.02.11 р. 1/5 частина квартири належала спадкодавцеві [PERSON] та яку вона заповіла [PERSON] Разом з тим, звернувшись до нотконтори із заявою про прийняття спадщини від 19.02.13 р. позивачка отримала постанову держнотаріусу про відмову у видачі свідоцтва про право власності з огляду на відсутність в неї правовстановлюючого документу. А тому, позивачка позбавлена можливості позасудового врегулювання даного спору та можливості реалізації власних прав на спадкове майно. Крім того судом враховується, що рішенням місцевого суду від 18.07.2013 р. вже були задоволенні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ці ж спірні 2/5 частини квартири, яке рішенням Апеляційного суду від 25.11.2013 р. було скасовано та у позові позивачці було відмовлено з підстав передчасного звернення нею до суду та необхідністю реалізації позивачкою права на спадщину шляхом звернення до нотаріусу. Тобто, на цей час позов [PERSON] заявлено з урахуванням постанови нотаріусу про відмову у видачі свідоцтва про право власності від 08.10.2013 р. як зазначено у рішенні Апеляційного суду від 25.11.2013 р. Таким чином підстав для закриття провадження у цій справі суд не убачає. За викладених обставин суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивачка достовірно довела факт набуття нею права власності в порядку спадкування після смерті свекрухи на 2/5 частини спірної квартири, тоді як вона не в змозі оформити право власності на неї, з огляду на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів та відмови нотаріусу у видачі свідоцтва про право власності. Через наведене, суд вважає за необхідне також прийняти до уваги те, що можливість позасудового врегулювання даного спору позивачкою практично вичерпано. Таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності на зазначену частину квартири за позивачкою.

Outcome: approved