Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 11 липня 2013 року йому стало відомо про існування між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючої Мурованокуриловецьким відділенням «ПриватБанк» кредитного договору № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року про отримання кредиту в розмірі 12 тисяч гривень. Оскільки такого договору він не підписував, а підпис виконаний іншою особою від його імені, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник позивача суду пояснив, що 11 липня цього року йому стало відомо про існування договірних правовідносин між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] Насправді такий договір [PERSON] не підписував, а тому на підставі ч. 2 ст. 207, ч.ч. 1 і 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦПК України просить визнати його недійсним. На запитання представника відповідача, позивач [PERSON] пояснив, що про винесення судового наказу йому стало відомо 3 - 4 роки тому, коли його викликали до державного виконавця. Заяву про реструктуризацію боргу він написав за чиєюсь пропозицією і не розуміє, для чого і про що він її писав. Представник відповідача - Вінницької філії публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Рой В.Л. - позовні вимоги не визнав і пояснив суду: Кредитний договір підписано сторонами 09 листопада 2006 року. У зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань [PERSON], 10 серпня 2009 року суддею Мурованокуриловецького районного суду винесено судовий наказ про стягнення із нього заборгованості за кредитним договором. Крім того, на підставі п. 2.2.5 Кредитного договору та Умов надання банківських послуг, із зарплатної карточки [PERSON] 24 листопада 2009 року Банку було утримано на погашення кредитної заборгованості 577 гривень, 05 лютого 2010 року - 381 гривню, 24 березня 2010 року - 480 гривень. Загалом [PERSON] повернув тіла кредиту біля 11 тисяч гривень із 12 тисяч гривень. Вважає, що [PERSON] достеменно було відомо про існування між ним та Банком кредитного договору, він частково виконував його умови, а тому просить застосувати позовну давність та з цієї підстави відмовити в позові. Представник відповідача - Мурованокуриловецького відділення Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Загороднюк К.П. позов не визнала і заявила, що [PERSON] визнавав факт існування договору між ним та Банком, писав заяву на реструктуризацію боргу, а тому вона підтримує позицію представника Вінницької філії Банку. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності зі ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов'язки та економічну відповідальність банку і клієнта (позичальника) з приводу проведення кредитної операції. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною та юридичною особами має вчинятися у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Із кредитного договору № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року (а.с. 5-7) слідує, що його укладено між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» про отримання кредиту у розмірі 12 тисяч гривень. Заперечуючи факт підписання цього Договору, [PERSON] та його представник заявили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для вирішення питання, чи зроблений підпис у Кредитному договорі № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року в розділі 7 «юридичні адреси сторін» в графі «позичальник» та в графі «позичальник» на сторінках договору дійсно [PERSON], чи іншою особою. Відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 2045/2046/13-21 від 12.12.2013 року (а.с. 84-87), підпис у Кредитному договорі № VIUWSE00000252 від 09 листопада 2006 року в розділі 7 «юридичні адреси сторін» в графі «позичальник» ймовірно виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням якогось підпису [PERSON] На інші питання експерт відповісти не міг через відсутність оригіналу кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статтей 256, 257 ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи № 2-Н-58/2009 слідує, що на підставі заяви ЗАТ КБ «ПриватБанк», 10 серпня 2009 року суддею Мурованокуриловецького районного суду винесено судовий наказ про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором на суму 16328 гривень 22 копійки, в тому числі 8401 гривня 41 копійка заборгованості за кредитом. 11 серпня 2009 року копію судового наказу було направлено боржнику. Відповідно до розписки про отримання рекомендованого листа, [PERSON] особисто отримав копію судового наказу 14 серпня 2009 року. З цієї ж цивільної справи (№ 2-Н-58/2009) слідує, що лише 18 липня 2013 року [PERSON] подав заяву про скасування судового наказу. Однак, ухвалою судді від 18 липня 2013 року заяву [PERSON] про скасування судового наказу залишено без розгляду як таку, що подана після закінчення строку, визначеного законом для її подачі. Цю ухвалу [PERSON] отримав 23 липня 2013 року (згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення), не оскаржував її. Ухвала набрала чинності 24 липня 2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Те, що [PERSON] ще в 2009 - 2010 роках було відомо про існування кредитного договору між ним та Банком також свідчить виписка з особистого рахунку з обслуговування зарплатної картки на прізвище [PERSON], яку подав суду представник Вінницької філії Банку (а.с. 101-103). З виписки, зокрема, слідує, що Банк на погашення кредитної заборгованості 24 листопада 2009 року утримав з картки [PERSON] 577 гривень, 05 лютого 2010 року - 381 гривню, 24 березня 2010 року - 480 гривень. Зі слів [PERSON], він не мав кредитних правовідносин з ПАТ (раніше ЗАТ) КБ «ПриватБанк» і йому було відомо про такі утримання з картки. Крім того, представник Мурованокуриловецького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» подала суду оригінал заяви [PERSON] про реструктуризацію боргу за оспорюваним кредитним договором, датовану 16 жовтня 2012 року (а.с. 108). Позивач заявив, що це його власноручна заява, його особистий підпис на ній, але він не зміг пояснити, за чиїм проханням і для якої мети він її писав. Одночасно, позивач на запитання представника відповідача суду заявив, що про існування судового наказу про стягнення з нього боргу за кредитним договором йому стало відомо 3 - 4 роки тому від державних виконавців. Отже, судом встановлено, що [PERSON] 14 серпня 2009 року стало відомо або мало б стати відомо про існування судового наказу про стягнення з нього заборгованості по кредитному договору між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк». З огляду на вищевикладене, суд вважає недопустимим доказом пояснення представника позивача про те, що про існування кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» із [PERSON] останньому стало відомо лише 11 липня 2013 року. Такі його пояснення спростовуються перевіреними в судовому засіданні і перерахованими вище доказами, в тому числі і такими, які не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся до суду 24 липня 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності, що закінчився 14 серпня 2012 року, не надав до суду заяви про поновлення строку позовної давності та пояснення причин пропуску цього строку, пояснення з цього приводу представника позивача суд визнає недопустимими, а відповідач наполягає на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин. Суд приходить до висновку, що клопотання представника Вінницької філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Рой В.Л., підтримане представником Мурованокуриловецького відділення Банку Загороднюк К.П., про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed