Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

22.08.2012 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності, вказуючи наступне. З 11 липня 1958 року [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, пл.. 8.1 кв. м. та кухні площею 8,4 кв.м, загальна площа становить 16,5 кв. м. Вказану квартиру сестра позивача - [PERSON], придбала у сусідів [PERSON] та [PERSON], які на теперішній час померли. Правовстановлюючих документів на вказану квартиру [PERSON] не отримувала. 23.04.2012 року позивач звернувся до міського агентства приватизації житла, з приводу приватизації житла, де позивачу відповіли, що самочинні будови необхідно здати в експлуатацію відповідно до вимог діючого законодавства. 26.04.2012 року позивачем отримано відповідь від інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області що законодавством не визначено порядок в експлуатацію реконструйованих квартир. Позивач зазначає, що її квартира не може бути самочинно збудованою, або реконструйованою. Оскільки вона є частиною будинку [ADDRESS]. Крім того, вказана квартира вказана у схематичному плані земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Вказана квартира була добросовісно придбана у 1958 році, та даною квартирою позивач відкрито володіє та користується нею як власник вже 53 роки, що перевищу граничний термін у 10 років, що можуть підтвердити сусіди та інші свідки, також позивач сплачує всі комунальні послуги, на підставі чого позивач просить визнати за нею прав власності на будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 16,5 кв. м, яка складається з кімнати розміром 8,1 кв. м, кухні - 8,4 кв.м. В судовому засіданні представник позивача судові вимоги підтримав, просив задовольнити вимоги уточненного позову, визнавши за [PERSON] право власності на будівлю, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду цивільної справи був сповіщений судом належним чином, причину неявки суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дійшов висновку про можливість задоволення даного позову, виходячи із нижче викладених підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно копії рукописного договору, 11.09.1955 року [PERSON] придбала у сусідів [PERSON] та [PERSON] одну кімнату домоволодіння, коридор, сарайчик за 8500 карбованців. Згідно довідки дільниці № 2 ЖКС «Хмельницькій» від 23.06.2011 року. [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] були зареєстровані [ADDRESS] з 29.05.1953 року. Згідно довідки виданої паспортистом дільниці № 2 ЖКС «Хмельницькій» [PERSON], [PERSON] проживала та була зареєстрована з 16.02.1957 року за адресою: [ADDRESS]. 14.09.1968 року [PERSON] зробила обмін паспорту у зв'язку зі зміною прізвища на підставі свідоцтва про шлюб на прізвище [PERSON]. 09.12.1966 року була виписана з адресу на адрес: [ADDRESS]. Разом з [PERSON] проживала та була прописана її сестра [PERSON], [INFO], з 11.07.1958 року. 29.12.1999 року [PERSON] обміняла паспорт у зв'язку зі зміною прізвища на [PERSON]. [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] з 11.07.1958 року по теперішній час. Згідно довідки (витягу з домової книги про склад сім'ї) від 19.06.2012 року дільниці № 2 ЖКС «Хмельницькій», [PERSON], зареєстрована з 11.07.1958 року та постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно відповіді директора КП «Міське агентство з приватизації житла» за №659-91 від 23.04.2012 року, на звернення представника [PERSON], згідно наданих документів - технічного паспорту, складеного КП «ОМБТІ та РОН» 15.07.2010 року, квартира [ADDRESS] є самочинно збудованою. Відповідно до ст. 100 ЖК України, самочинні будови необхідно здати в експлуатацію відповідно до вимог діючого законодавства. Як вбачається з відповіді за №01/11-2372 від 26.04.2012 року інспекції державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області на звернення [PERSON] щодо прийняття в експлуатацію самочинно реконструйованої квартири за адресою: [ADDRESS], законодавством не визначений порядок прийняття в експлуатацію реконструйованих квартир, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України; ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма статті 344 даного Кодексу застосовується до правовідносин, починаючи з 1 січня 2001 року. Згідно частини четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Оцінюючи докази у їх сукупності, фактичне проживання позивачки у спірній квартирі з 1958 року тобто більше 53 років, вільне користування квартирою, проведення у ній ремонтних робіт, сплату комунальних послуг, суд приходить до висновку, що позивачка добросовісно заволоділа квартирою за адресою: [ADDRESS], відкрито та безперервно володіє зазначеною квартирою на протязі 53 років, що повністю відповідає умовам статті 344 ЦК України, тому суд вважає, що за позивачкою можливо визнати право власності на спірну квартиру за вказаною адресою у порядку набувальної давності. Згідно ст. 227 ЦК УРСР від 1963 р., (діяв на момент укладення договору), нотаріальна форма договору була обов'язкова для договорів, по яким предметом купівлі-продажу були житлові будинки. Але позивач за договором отримувала право власності на квартиру, а не на житловий будинок. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст. ст. 224, 227 ЦК України (в ред.1963р.) які діяли на час укладення договору, передбачено - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Враховуючи те, що суду не надано доказів про те, що спірна квартира знаходилась у власності [PERSON] та [PERSON] підстав для задоволення позову щодо визнання дійсним договору від 11.09.1955 року, оскільки відчуження було здійснено особами, які не мали права розпорядження майном, До того ж [PERSON] не є стороною в вказаному договорі, та не є представником [PERSON]. Тому позовні вимоги про визнання дійсним договорі купівлі-продажу заявлено неналежним позивачем. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може заявити позов про визнання його права власності якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою, або в разі відсутності у нього документу, що підтверджує його право власності. Стаття 328 ЦК України зазначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності за умовами заочного розгляду справи, підлягають задоволенню.

Outcome: approved