Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просить, з посиланням на ст.ст. 71 ЖК України, визнати таким, що втратив право на користування квартирою №15 в будинку №12 по вул. Нафтовиків в місті Чернігові (а.с.2). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу він являється власником квартири [ADDRESS]. За його згодою відповідач у 2005 році був зареєстрований у спірній квартирі. Однак, з 2010 року не мешкає у квартирі, з реєстраційного обліку не знявся. Наявність зареєстрованої в його квартирі сторонньої особи чинить позивачу перешкоди у вільному використанні та розпорядженні своєю власністю. 12.12.2013 року до початку судового розгляду позивачем подано заяву про уточнення підстав позову (а.с.18-19), відповідно до якої просить, на підставі ст. 317, 386, 391 ЦК України, визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №15 в будинку №12 по вул. Нафтовиків в місті Чернігові. У судове засідання позивач не з’явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з’явився, про день та час розгляду справи повідомлений, про поважні причини неявки суду не відомо. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд визнав можливим справу розглянути у відсутність відповідача за наявними в матеріалах справи доказами. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належить квартира [ADDRESS] (а.с.3). Право власності на дану квартиру позивач зареєстрував 05.07.2005 року, що підтверджується витягом Чернігівського МБТІ про державну реєстрацію прав, №16943 в книзі №152 (а.с.5). За адресою спірної квартири зареєстрований відповідач – [PERSON], що підтверджується довідкою КП «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради (а.с.6). Згідно акту КП «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради від 17.09.2013 року встановлено, що [PERSON] з травня 2010 року у вищезазначеній квартирі не проживає (а.с.7). Беручи до уваги, що відповідач не є членом сім’ї власника квартири, [PERSON] у спірній квартирі до цього часу значиться зареєстрованим, однак там не проживає, оплату за комунальні послуги не здійснює, що перешкоджає власнику здійснювати права і нести обов’язки щодо вказаної квартири, що передбачено ст. 319 ЦК України, а отже відповідно до ст. 386, 391 ЦК України вказане право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] втратившим право користування спірною квартирою. На підставі ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 88, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 292 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, суд

Outcome: approved