Jurisdiction: civil
Date: 2013-08-06 00:00:00

У січні 2013р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 21 березня 2012р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він передав [PERSON] у борг 72200,00 грн., які позичальник забов'язувався повернути до 15 липня 2012р. На підтвердження укладення договору позики, відповідач 21.03.2012р. надав позивачу боргову розписку про отримання коштів. Проте відповідач вчасно борг не повернув і почав ухилятися від виконання зобов'язань. Оскільки [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, позивач просив суд стягнути на його користь з останнього суму боргу в сумі 72200,00 грн., пеню в сумі 5119,10 грн. та судові витрати по справі. Позивач та його представники, діючі за довіреністю від 09.01.2013р. в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву, якою позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити та розглянути поданий позов за їх відсутністю в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичної неявкою відповідача в судові засідання (а.с.41). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України (а.с.38). У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою сорок восьмою розділу першого та главою сімдесят першою розділом третім книги п'ятою Цивільного кодексу України. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у ході розгляду справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за умовами якого він передав [PERSON] у борг 72200,00 грн., які позичальник зобов'язувався повернути до 15 липня 2012р. (а.с.6). Позивач свої зобов'язання за договором позики виконав та передав відповідачу у борг кошти в сумі 72200,00 грн. На підтвердження отримання за договором позики коштів відповідач надав позивачу 21.03.2012р. розписку про отримання у останнього у борг 72200,00 грн. (а.с.5) Відповідач вчасно борг не повернув і від виконання зобов'язань за договором позики ухиляється. Строк повернення відповідачем коштів за договором позики настав 15.07.2012р. Станом на 07.08.2013р. виконання зобов'язання прострочено відповідачем більше ніж на рік. Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобов'язань, згідно умов договору, та які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. Розписку від 21.03.2012р. з переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Крім того, наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов'язань з боку відповідача. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Частиною 2 ст.1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу Відповідно до ст.1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. У разі порушення зобов'язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів у сумі 72200,00 грн., а також той факт, що борг у сумі 72200,00 грн. момент розгляду справи ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Пунктом 6.2. договору позики від 21.03.2012р. встановлено, що у разі неповернення суми позики в термін обумовлений договором позичальник сплачує позикодавцеві пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. Отже, відповідач повинен сплатити позикодавцеві пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення за період з 15.07.2012р. по 07.08.2013р., що складає: 10830,00 грн. (72200,00 х15 х 365:100:365). Оскільки позивач не збільшував свої позовні вимоги, то суд вважає, що з відповідача слід стягнути пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми в розмірі 5119,10 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу в розмірі 77319,10 грн. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості та судових витрат підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 773,19 грн., які сплачено позивачем при звернення до суду. З цих підстав суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовій збір в сумі 773,19 грн.

Outcome: approved