Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

ПАТ “ВТБ Банк” звернувся до суду з позовом, де зазначає, що 27.03.2008 р. між ВАТ “ВТБ Банк”, правонаступником якого є ПАТ “ВТБ Банк”, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 15.18-00/08-СК, згідно якого банк надав останньому кредит у розмірі 480000,00 доларів США. В цей же день, з метою забезпечення виконання зобов’язань за вказаним кредитним договором між банком та позичальником було укладено договір іпотеки № 15.18-00/08-ДІ01, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3. Позивач зазначає, що 29.06.2011 р. ПАТ «ВТБ Банк» отримало від восьмої державної нотаріальної контори Харківської області Витяг з державного реєстру правочинів на запит органів державної влади, з якого стало відомо, що 04.02.2011 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продав останній нежитлові приміщення першого поверху №2-1-:-2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3 (яке є предметом іпотеки за вказаним вище іпотечним договором). Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за №4324063. Вказує, що з інформації, наведеної у витязі з державного реєстру правочинів вбачається, що при відчудженні предмету іпотеки за договором купівлі-продажу від 04.02.2011 р. від імені [PERSON] діяв арбітражний керуючий [PERSON], а підставою для розпорядження майном [PERSON] була постанова господарського суду Харківської області про визнання [PERSON] банкрутом по справі Б-39/171-10 від 21.12.2010 р. та ухвала господарського суду Харківської області у справі Б-39/171-10 від 17.01.2011 р. Також позивач вказує, що 05.02.2011 р., [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продала останньому спірні нежитлові приміщення, а також через деякий час, 10.02.2011 р., [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу тих же спірних нежитлових приміщень Позивач в уточненій позовній заяві просить суд визнати незаконними дії арбітражного керуючого [PERSON] та приватного нотаріуса ХНО [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 04.02.2011 р., який укладено ліквідатором ФО-П [PERSON] арбітражним керуючим [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 05.02.2011 р., який укладено між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2011 р., який укладено між [PERSON] та [PERSON], застосувати до вказаних правочинів наслідки недійсності правочину, зобов’язати реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], стягнути судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Пояснив, що об’єкт іпотеки було продано арбітражним керуючим незаконно, оскільки позивачем було оскаржено постанову господарського суду Харківської області про визнання боржника банкрутом від 21.12.2010 р. у справі №Б-39/171-10, тому арбітражний керуючий не мав права вчиняти правочин. Також зазначає, що продаж спірного майна було вчинено з порушенням ст. ст. 9, 12 Закону України “Про іпотеку” та ст. ст. 47, 55, 74 Закону України “Про нотаріат”. Представник відповідача 1 проти заявленого позову заперечував, надавши письмові пояснення, та пояснив, що спірні приміщення було продано в порядку, що визначений Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, оскільки відповідач перебував в процедурі банкрутства, а також вказує на те, що позивачем не оскаржувалось проведення торгів (аукціону) щодо продажу спірних приміщень, тому вважає, що у позивача не має законних підстав просити суд визнати договір купівлі-продажу приміщень недійсним, оскільки договір відповідає вимогам цивільного законодавства України, а також проведення торгів щодо реалізації майна боржника недійсними не визнано. Відповідачі 1, 2, 3, 4 у судове засідання не з'явилися, хоч були повідомлені належним чином про дату і місце судового розгляду. Заяв про проведення судового розгляду без їх участі не подавали. Представник відповідача 4 проти позову заперечувала, надавши письмові пояснення, посилалася на відсутність правового обґрунтування позовних вимог в частині визнання незаконними дій арбітражного керуючого та приватного нотаріуса й відсутність такого способу захисту порушеного права серед визначених діючим цивільним законодавством, а саме: ч. 2 ст. 16 ЦК України. В частині визнання правочинів недійсними представник відповідача 4 зазначила, що позов також не містить правового обґрунтування щодо підстав для визнання правочину недійсним (відсутні посилання на конкретні частини ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України), що унеможливлює задоволення такого позову. Щодо застосування наслідків недійсності правочину представник відповідача 4 зазначила, що в цій частині позовні вимоги взагалі не сформульовані ані в позові в усіх його редакціях, ані під час судових засідань в поясненнях представника позивача: в позові не має жодних посилань на те, які саме наслідки й в якому порядку, на думку позивача, суд повинен застосувати в разі визнання недійсним правочину й які правові норми передбачають застосування таких наслідків. Відповідач 5 у судове засідання не з’явилася, подала заяву про слухання справи в її відсутність. Відповідач 6 у судове засідання не з'явився, хоч був повідомлений належним чином про дату і місце судового розгляду, подав заперечення проти позову, в якому зазначив, що проти позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Наполягає на законності й правомірності своїх дій. Відповідач 7 подав заперечення проти позову, представник відповідача 7 проти позову в судовому засіданні заперечував, вважала позовні вимоги такими, що не відповідають діючому законодавству. Суд, вислухавши представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ПАТ “ВТБ Банк” є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 27.03.2008 р. між ВАТ “ВТБ Банк”, правонаступником якого є ПАТ “ВТБ Банк”, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 15.18-00/08-СК ( Т 1 а.с. 12-13), згідно якого банк надав останньому кредит у розмірі 480000,00 доларів США. Також з метою забезпечення виконання зобов’язань за вказаним кредитним договором між банком та позичальником було укладено договір іпотеки № 15.18-00/08-ДІ01 (Т 1 а.с. 14-15), згідно якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення першого поверху №2-1-:-2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3 (яке є предметом іпотеки за вказаним вище іпотечним договором). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі правочинів під № 1055 (Т 1 а.с. 16-20). 21.12.2010 р. господарським судом Харківської області було винесено постанову про визнання боржника банкрутом у справі № Б-39/171-10, згідно якої визнано [PERSON] банкрутом та припинено стягнення з банкрута за всіма виконавчими документами, зобов’язано ліквідатора здійснити продаж всього майна фізичної особи [PERSON] (Т.1 а.с. 21-27). Як зазначено позивачем та не заперечується сторонами, ПАТ “ВТБ Банк” не скористався правом на апеляційне оскарження постанови про визнання боржника банкрутом у встановлений законом строк, тому звернувся до Харківського апеляційного господарського суду лише 13.01.2011 р. та просив суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови від 21.12.2010 р. (Т. 1 а.с. 28-32). 24.02.2011 р. постановою Харківського апеляційного господарського суду постанову про визнання боржника банкрутом від 21.12.2010 р. у справі № Б-39/171-10 було скасовано та в постанові зазначено, що на даний час на розгляді в господарському суді Харківської області відкрито два провадження у справі про банкрутство відносно ФОП [PERSON] (№ Б-39/64-10 та № Б-39/171-10) і зазначено, що існують дві чинні постанови господарського суду Харківської області про визнання боржника банкрутом від 28.07.2010 р. та 21.12.2010 р. (Т 1 а.с. 33-34). Як вбачається з мотивувальної частини постанови Харківського апеляційного господарського суду від 24.02.2011 р. постанова про визнання боржника банкрутом від 21.12.2010 р. у справі № Б-39/171-10 була чинною до 24.02.2011 р. та її було скасовано з підстав перебування в господарському суді іншої справи про банкрутство № Б-39/64-10. Відповідач [PERSON] на даний час перебуває у стані припинення підприємницької діяльності, а також на час виникнення спірних правовідносин знаходився в процедурі банкрутства, що не заперечується сторонами та підтверджується наданим до суду Витягом з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Згідно ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Доводи позивача щодо ненабрання чинності постановою про визнання боржника банкрутом від 21.12.2010 р. у справі № Б-39/171-10 не знайшли свого підтвердження, тому ця постанова мала виконуватись у встановленому законом порядку. Також процесуальним законом не встановлено зупинення дії постанови суду якщо сторонами не було оскаржено постанову у встановлений законом строк, подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (ст. ст. 85, 93 ГПК України) не зупиняє дії постанови суду першої інстанції, тому доводи позивача щодо не набрання чинності постановою господарського суду Харківської області від 21.12.2010 р. не ґрунтуються на законі. Позивач просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.02.2011 р., 05.02.2011 р., 10.02.2011 р. та вказує, що договори укладено з порушенням норм цивільного законодавства (ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 9, 12 Закону України “Про іпотеку”) та зазначає, що ліквідатор [PERSON] не мав права відчужувати спірні нежитлові приміщення. З матеріалів справи вбачається (Т 1 а.с. 114-123), що нежитлові приміщення першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3 на момент вчинення правочину під арештом або забороною не перебували, станом на 04.02.2011 р. все майно [PERSON] входило до ліквідаційної маси і реалізація майна здійснювалася в порядку визначеному спеціальним законом “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14.05.1992 р., а також відповідно ухвали господарського суду Харківської області від 17.01.2011 р., яку позивачем не оскаржено. 24.01.2011 р. на Товарній біржі “Правопорядок” Полтавської області, м. Карлівка було проведено аукціон з реалізації нежитлових приміщень першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3, відповідно до протоколу №1, тобто з п. 1, п. 3 оспорюваного договору купівлі-продажу від 04.02.2011 р. вбачається, що відповідач 2 [PERSON] придбала об’єкт аукціону ще 24.01.2011 р. та згідно протоколу №1 її визнано переможцем торгів. Судом встановлено, що факт купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3, відбувся 24.01.2011 р. шляхом проведення аукціону, проведення якого позивачем не оскаржувалось, тому укладання договору купівлі-продажу від 04.02.2011 р. є похідним від проведення аукціону, оскільки [PERSON] було визнано переможцем аукціону на підставі протоколу №1 від 24.01.2011 р. Відповідно до ст. 23 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14.05.1992 р. в редакції від 24.11.2010 р. з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: підприємницька діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута; скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається. Відповідно до ст. 48 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14.05.1992 р. в редакції від 24.11.2010 р. одночасно з прийняттям заяви про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця господарський суд накладає арешт на майно громадянина-підприємця, за винятком майна, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення. За клопотанням громадянина-підприємця господарський суд може звільнити з-під арешту майно (частину майна) у разі укладення договору поруки чи іншого забезпечення виконання зобов'язання громадянина-підприємця третіми особами. Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху №2-1-:- 2-3- в літ. «А-4», загальною площею 120,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 3 від 04.02.2011 р. було укладено у встановленому законом порядку та на підставі чинної постанови господарського суду Харківської області від 21.12.2010 р. та ухвали від 17.01.2011 р. а також 24.01.2011 р. було проведено прилюдні торги (аукціон), де переможцем стала [PERSON] Позивач просить суд визнати недійсними договір, який 05.02.2011 р. укладено між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2011 р., який укладено між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, проте ані в позовній заяві, ані під час судового розгляду не зазначив чітких підстав визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є добросовісними набувачами та для укладання спірних договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень перешкод не існувало. Окрім того, як зазначено в п. 10 Постанови ПВСУ № 9 від 06.09.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», «реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв’язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред’явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача — з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п’ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна». Судом встановлено та не заперечується сторонами, що дії арбітражного керуючого [PERSON] та дії приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] неправомірними судом не визнавалися, а також позивачем не оскаржувалось проведення прилюдних торгів (аукціону) щодо продажу спірних нежитлових приміщень саме [PERSON] Посилання позивача на ст. ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» суд не бере до уваги, оскільки продаж спірних нежитлових приміщень було вчинено на підставі спеціального Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, а також Закон України “Про іпотеку” не містить застережень щодо примусового продажу об’єкта іпотеки при проведенні процедури банкрутства. Відповідачі арбітражний керуючий [PERSON] та приватний нотаріус ХНО [PERSON] діяли у відповідності до рішень господарського суду Харківської області, які набрали законної сили та були обов’язковими для виконання, тому їх дії відповідали вимогам закону. Позовні вимоги ПАТ “ВТБ Банк” зобов’язати реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачами на спірні нежитлові приміщення не можуть бути задоволені, оскільки така можливість не передбачена діючим законодавством, а також не є зрозумілим, хто саме має стати власником нежитлових приміщень, окрім того позивач не зазначив, як саме ця вимога може вплинути на реалізацію прав позивача, як іпотекодержателя. Суд дійшов висновку, що у позивача відсутні перешкоди щодо реалізації прав іпотекодержателя у відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку». На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed