Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції в Дніпропетровській області 30.08.2008 року № 167 та видано свідоцтво серії [NUMBER] За час перебування у шлюбі ними було придбано спільне майно на спільні кошти, а саме - квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,4 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м. Згідно витягу про державну реєстрацію прав, видане колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризаціі» від 29.06.2011 року, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем. На даний час шлюб між ними фактично розпався, відповідач проживає окремо, однак чинить перешкоди в користування спільним майном, тому виникла потреба у розділі спільного сумісного майна. У зв'язку з чим просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, а також покласти судові витрати по справі на відповідача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та пояснили, що квартира була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, але право власності на квартиру зареєстрували на відповідача. У зв'язку з тим, що майно було придбано під час шлюбу, просили позов задовольнити в повному обсязі та покласти судові витрати по справі на відповідача. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, пояснили, що так як квартира була придбана частково за кошти, надані батьком відповідача [PERSON] в сумі 79 тис. грн. йому особисто для придбання квартири. Тому вважали, що так як квартира була придбана за особисті кошти відповідача, то вона є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, у зв"язку з чим в задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно ст.2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції в Дніпропетровській області 30.08.2008 року № 167 та видано свідоцтво серії [NUMBER] Від спільного життя вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі, відповідно до договору купівлі - продажу від тридцятого травня 2011 року, сторонами було придбано майно, яке згідно норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю, про розподіл якого ставить питання позивач, а саме - квартира [ADDRESS]. Право власності на вищевказану квартиру зазначене домоволодіння було зареєстровано в КП «Тернівське БТІ» на відповідача [PERSON] Згідно звіту про незалежну вартість квартири [ADDRESS], складеного ПП [PERSON] № 24072013/3 від 24.07.2013 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS], станом на 24.07.2013 року складає 149 тис. 797 грн. 00 коп. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є батьком відповідача. Він дійсно у квітні 2011 року зняв зі своєї банківської картки гроші в сумі 79 тис. грн., яку накопичував на придбання автомобіля, але було вирішено придбати квартиру для сім"ї сина [PERSON]. Зазначені гроші він віддав своєму сину для купівлі квартири. В подальшому син купив квартиру за 120 тис. грн., а не за вказану в договору купівлі - продажу суму. Дружина ж сина на той час була домогосподаркою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] - мати відповідача [PERSON] показала, що вони як батьки надали гроші в сумі 79 тис. грн. для придбання квартири для його сім"ї. В договорі було зазначено вартість квартири згідно оцінки БТІ, але дійсно квартиру купили за більшу суму. Об"єктивних доказів того, що вищевказані гроші, надані батьками відповідача були надані йому саме для придбання квартири як особистої власності, а не спільної сумісної власності, а також, що ці гроші були витрачені на придбання квартири, стороною відповідача до суду не надано. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент придбання відповідачем квартири не працювала з поважних причин, так як перебувала у відпустці по вагітності та пологам до народження 04 липня 2011 року дитини позивача та відповідча [PERSON]. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд приходить до висновку, що згідно вимог Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України придбана квартира є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, та не може взяти до уваги посилання представника відповідача на положення Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», щодо визнання квартири особистою власністю відповідача. При вирішенні питання про розподіл майна та визнання права власності на 1/2 його частину, необхідно керуватися положеннями ст.ст. 70, 71 СК України. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку про те, що з метою забезпечення прав сторін, необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, житловою площею 39,4 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» підлягає до стягнення з відповідача на користь УДКСУ у м. Тернівка Дніпропетровської області судовий збір в сумі 748 грн. 99 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved