Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

В листопаді 2012р. позивачка [PERSON], яка змінила свої прізвище на «[PERSON]», звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Юридичний центр «Бенс Лакі Компані» (а.с. 2-5), в якому просила суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення та зміну позовних вимог (а.с. 140-142): визнати незаконним несплату відповідачем єдиного соціального внеску за позивачку до Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганська; зобов'язати відповідача нарахувати, обчислити і сплатити в повному розмірі страхові внески із заробітної плати встановленої наказом № 11 від 01 серпня 2011р. «Про затвердження штатного розкладу» за кожен місяць (щомісяця) трудових відносин; стягнути з відповідача на користь позивачки збитки завдані недоотриманням належних позивачці соціальних виплат у розмірі 12315,73 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачки збитки завдані недоотриманням допомоги по безробіттю у розмірі 131,72 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з серпня 2010р. по березень 2012р. вона працювала у відповідача. Після звільнення з роботи і звернення до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва позивачка дізналася, що відповідачем не було здійснено вчасно та в повному обсязі сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, у зв'язку з чим позивачкою було недоотримано соціальні виплати по вагітності та по безробіттю. Оскільки в досудовому порядку відповідач відмовляється вирішити спір позивачка вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом, для захисту свого порушеного права, неправомірні дії відповідача спричиняють у позивачки також моральні страждання. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з урахуванням поданих заяв про збільшення та зміну позовних вимог просили суд позов задовольнити. В подальшому представником позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Представник відповідача, проти позову заперечувала, зазначаючи, що відповідачем дійсно не було сплачено, як роботодавцем, за позивачку, як за працівника, єдиний соціальний внесок, однак на теперішній час відповідач немає заборгованості з даного виду відрахувань, просила суд в задоволенні позову відмовити. В подальшому представник відповідача в судові засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи сторона відповідача була оповіщена належним чином, поважності причин неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалося сторонами, позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 30 серпня 2010р. по 31 березня 2012р., при цьому з 11 лютого 2012р. по 31 березня 2012р. з позивачкою, як з керівником структурного підрозділу підприємства було укладено трудовий контракт. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідачем, як роботодавцем, не були здійсненні відрахування щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивачки, як працівника. У відповідності з ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (п. 1) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»). За змістом п. 1) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Положеннями ч. 2, 4, 5, 8 ст. 9 цього Закону передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Сплата єдиного внеску здійснюється виключно у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки територіальних органів Пенсійного фонду, відкриті в органах Державного казначейства України для його зарахування. Платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з територіальним органом Пенсійного фонду за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Базовим звітним періодом є календарний місяць. Судом встановлено, на підставі, відповіді на запит суду з Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганська (відповідне Управління, на обліку в якому перебуває відповідач, як роботодавець), що за період перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем, останнім не було здійснено сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за листопад, грудень 2010р., квітень-листопад 2011р.; січень 2012р. Також зазначені відомості підтверджуються довідкою за формою ОК-5 наданою стороною позивача, як застрахованою особою, за місцем своєї реєстрації, в якості письмового доказу, з Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва. Стороною відповідача, протягом всього часу розгляду справи в суді, на спростування зазначених фактів не було надано суду належних і допустимих доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід визнати незаконними дії відповідача щодо несплати до єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивачки за листопад, грудень 2010р., квітень-листопад 2011р.; січень 2012р. і з метою захисту порушеного права останньої слід зобов'язати відповідача нарахувати, обчислити і сплатити в повному розмірі єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за зазначений період часу позивачки, виходячи з розміру заробітної плати, який був встановлений відповідним штатним розкладом. Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідача на свою користь збитків, завданих недоотриманням належних позивачці соціальних виплат у розмірі 12315,73 грн. і збитків, завданих недоотриманням допомоги по безробіттю у розмірі 131,72 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в розумінні положень ст. 22 ЦК України вказані соціальні виплати не є збитками. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує незаконність дій відповідача, стосовно несплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивачки за листопад, грудень 2010р., квітень-листопад 2011р.; січень 2012р., і не отримання нею в повному обсязі соціальних виплат, як єдиного джерела заробітку, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000,0 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 107,3 грн.

Outcome: partial