Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-14 00:00:00

Позивач 02.08.2013 р. звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу по договору позики в якому просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 28000 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 01.03.2012 р. вона уклала з відповідачем договір позики, відповідно до якого передала у борг відповідачу 28000 грн. строком до 01.04.2012 р.. Факт передачі грошових коштів підтверджується письмовою розпискою від 01.03.2012 р. До вказаного часу зазначена сума коштів не повернута. 1.01.2013 р. [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про визнання не дійсним договору позики мотивуючи свої вимоги тим, що її сина вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської обл. було засуджено до 4 років позбавлення волі. Ще перебуваючи на волі він у кредит придбав легковий автомобіль «Шевроле - Нива» вартістю в 108000 грн. із яких 80000 грн. він виплатив, а решту у розмірі 28000 грн. не встиг через арешт. Захисником її сина був адвокат [PERSON], який шантажував її тим, що її син буде довго відбувати покарання у вигляді позбавлення волі, якщо вона не проведе із ним повних розрахунків за правову допомогу, але його вимоги були для неї непосильними зважаючи на заборгованість по кредиту. Адвокат [PERSON] вирішив шахрайським шляхом заволодіти належним її синові автомобілем. Із цією метою він послав до неї відповідача [PERSON], яку вона раніше не знала, і та запропонувала їй погасити решту боргу по кредиту за автомобіль сина. Маючи на меті зменшити міру покарання сину вона погодилась на це і [PERSON] погасила борг за автомобіль, а вона поставила свій підпис у приходному касовому ордері про внесення на рахунок банку вищезазначеної суми. [PERSON] та адвокат [PERSON] зажадали від неї письмову розписку про позику грошей, що вона й зробила. Фактично між нею та [PERSON] договору не існувало, бо вона не отримувала від неї грошей. Даний факт може підтвердити касир банку. [PERSON] навмисно ввела її в оману щодо дійсних намірів погасити борг. Фактично вона за змовою із адвокатом [PERSON] намагались заволодіти належним її синові автомобілем за мізерну ціну в розмірі 28000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнає. Додатково пояснила, що вона є приватним підприємцем і надає послуги з копіювання документів. Будь-яких інших спільних стосунків із адвокатом [PERSON] вона не має, не є його помічником. Проте працювала із ним в одному кабінеті. Їй відомо, що [PERSON] мала стосунки з адвокатом [PERSON], який захищав її сина [PERSON] по одній із кримінальних справ. Там вона і познайомилась із нею та неодноразово спілкувалась. За увесь час стосунків відповідачки із адвокатом вона дізналась від неї про всі обставини її сімейних проблем, у тому числі і про те, що вона виплачувала кредит за автомобіль, який придбав її заарештований на той час син. Вона говорила, що сплатила за автомобіль 80000 грн. і залишилось ще 28000 грн. Дані кошти їй необхідно було внести до банку терміново, оскільки банк міг реалізувати його за прострочення сплати кредиту. Вона прохала позичити дані кошти не тільки у неї, а і, наскільки їй відомо, у адвоката [PERSON], інших мешканців міста. Вона особисто збирала гроші на навчання доньці, тому у неї така сума була. Проте вирішила позичити її не відразу, спочатку цікавилась особою відповідачки. Проконсультувавшись із адвокатом [PERSON] дізналась, що оформлення позики достатньо оформити за допомогою розписки. Коли позичила [PERSON] оговорену суму грошей, та попросила її зїздити разом із нею до каси банку та допомогти внести кошти на рахунок. Вона погодилась на цю пропозицію. Безпосередньо до каси гроші вносила відповідачка маючи відповідне доручення від сина. На даний час вимагає від відповідачки повернення коштів, проте та своє зобовязання не виконує. Доводи відповідачки вважає надуманими та безпідставними. Насправді сама [PERSON] прийшла до адвоката і неодноразово просила пропонуючи гроші «порішать» за звільнення сина. Насправді домовленість між [PERSON] та адвокатом була про те, що він допоможе повернути автомобіль, а потім вони його продадуть і розрахуються за надані послуги. Проте її син, наскільки їй відомо, під час розгляду кримінальної справи відмовився від послуг адвоката. Будь-якого обману з її боку не було, до автомобіля вона будь-якого відношення та інтересу не має. Відповідач [PERSON] позов не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Пояснила, що дійсно її син у кредит придбав автомобіль «Шевроле - Нива». Та згодом його було притягнуто до кримінальної відповідальності й заарештовано. Коли її сина було вперше засуджено (вирок в подальшому був скасований судом апеляційної інстанції) і вона йшла вулицею, то її перестріла, як дізналась згодом, помічник адвоката [PERSON] [PERSON]. Вона взяла її документи та привела до офісу. Оскільки адвоката не було, запропонувала прийти туди наступного дня. Наступного дня вона прийшла в офіс, адвокат глянув на документи та згодився їй допомогти. Вона домовилась із адвокатом про захист її сина на умовах того, що його випустять із вязниці, а йому перейде у власність його автомобіль. Проте апеляційний суд не випустив її сина на волю. Потім згодом її викликали до офісу та запропонували написати розписку про те, що вона ніби то бере гроші в борг у [PERSON] на те, щоб погасити залишок за кредитом. Вона звертала увагу на те, що згідно вироку суду автомобіль було конфісковано. Проте їй було сказано щоб не заважала працювати. Вона написала розписку та вони з [PERSON] поїхали до банку. Вона тільки розписувалась у платіжці, грошей на рахунок не вносила, в руках їх не тримала. Тобто її обманним шляхом примусили написати розписку про отримання коштів. Автомобіль їй був не потрібен. Проте ніяких письмових доказів щодо домовленості між нею та адвокатом із приводу автомобіля у неї немає. Зверталась із письмовими скаргами на шахрайські дії відносно неї з боку [PERSON] та [PERSON] Зверталась із скаргою на дії адвокати [PERSON] у адвокатську колегію. Проте у задоволенні скарги їй було відмовлено. До адвоката [PERSON] вона будь-яких претензій не має. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первинні позовні вимоги підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено із наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини позики. Підтвердженням укладення сторонами договору позики є письмова розписка від 01.03.2012 р. згідно якої відповідач [PERSON] взяла у борг для сплати кредиту у позивачка [PERSON] 28000 гривень строком до 1.04.2012 р. (а.с. 6) Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на даний час відповідачем грошові кошти в сумі 28000 грн. позивачу не повернуті. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Належних та допустимих доказів того, що дану суму коштів не отримувала відповідач не надала. До її пояснень із цього приводу суд відноситься критично, оскільки факт отримання грошей підтверджується власноручно написаною нею розпискою, подальший факт внесення зазначеної суми коштів нею до банку від імені сина підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 37-39). Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], яка пояснювала про те, що їй із розмов сторонніх осіб відомо, про намір адвоката [PERSON] заволодіти автомобілем та про те, що [PERSON] грошей не позичала та їй запропонували написати розписку, оскільки вони ґрунтуються на чутках. На конкретне джерело отримання зазначеної інформації свідок не вказала. Покази свідка [PERSON], яка стверджувала, що особисто на прохання [PERSON] міняла долари на гривні та була присутньою при передачі грошей останньою [PERSON] суд також не бере до уваги, оскільки вони не є належним доказом передавання коштів відповідно до ст. 218 ЦПК України. Покази допитаної як свідка касира банку [PERSON] про те, що кошти під час проведення розрахунку за кредит передавала [PERSON], а [PERSON] перебувала поруч та потім підписала платіжний документ, не спростовують отримання останньою суми позики згідно розписки. Факт підпису [PERSON] платіжних документів у банку на момент внесення коштів підтвердили і самі сторони у судовому засіданні. Зазначене свідчить про те, що саме вона внесла позичені кошти на рахунок банку. Згідно ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом не дійсним. Пунктами 19-23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин. вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення. Одже, належних та допустимих доказів того, що її [PERSON] примусила чи умовила написати розписку про отримання позики, її змову з адвокатом незаконно заволодіти автомобілем сина, [PERSON] не надала. Фактично цим [PERSON] вказує на «безгрошовість» написаної нею розписки. Факт вчинення шахрайських дій [PERSON] відносно [PERSON], як про це стверджує остання, повністю спростовується дослідженими у судовому засіданні матеріалам кримінального провадження №12013200060001116 за фактом заяви [PERSON] від 1.08.2013 р. до Охтирської міжрайонної прокуратури про шахрайські дії відносно неї з боку адвоката [PERSON] та [PERSON]. На даний час проводиться досудове розслідування, фактів шахрайства з боку відповідача досудовим слідством не встановлено, про підозру ані адвокату [PERSON], ані [PERSON] не оголошено. За результатом скарги [PERSON] на дії адвоката [PERSON] дисциплінарною комісією КДКА Полтавської обл. було прийняте рішення про відмову в порушенні дисциплінарної справи. Комісією було встановлено, що адвокат [PERSON] дійсно надавав правову допомогу по кримінальній справі по обвинуваченню сина [PERSON] [PERSON] у вчиненні злочинів повязаних з незаконним обігом наркотичних засобів. У липні 2013 р. зазначений договір припинився у звязку із відмовою [PERSON] від правової допомоги зазначеного захисника. Адвокат [PERSON] підготовлював запити, листи та цивільно-правові документи від імені [PERSON], як представника її сина, та в його інтересах по цивільній праві за позовом Сумської філії АТ «Брокбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, де предметом застави був автомобіль «Шевроле - Нива» д.н. [NUMBER]. Перевіркою також було встановлено, що [PERSON] не є помічником адвоката [PERSON] та правовідносини між сторонами спору не повязані договором про надання правової допомоги. Як було встановлено судом [PERSON] перед укладенням договору позики зверталась до Охтирського МРЕВ із письмовою заявою з метою зясування наявності накладених заборон на відчуження зазначеного автомобіля і отримала відповідь про наявність такої заборони у звязку з перебуванням його в кредиті у банку. Із наданої суду переписки [PERSON] із банком встановлено, що остання зверталась із заявою про намір погасити заборгованість за кредитом сина та прохала зупинити його реалізацію з прилюдних торгів та після погашення заборгованості по кредиту 2.03.2012 р. зверталась із заявою до Банку про повернення автомобіля. Остання заперечувала свої підписи під зверненнями у зазначених документах, проте належних та допустимих доказів про це не надала. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] до укладення договору позики була обізнана про те, що заборони на відчуження зазначеного автомобіля по кримінальному провадженню не існувало та після проведення оплати всієї суми кредиту свідомо вживала заходів до витребування автомобіля з метою подальшого розпорядження ним у інтересах сина згідно довіреності (не виключено і з метою подальшої реалізації) і у цьому їй сприяв адвокат. Ані адвокат, ані [PERSON] без волі її сина, або її особистої волі як його представника за довіреністю, автомобілем заволодіти не змогли б. Проте після того, як повернути та розпорядитись автомобілем не вдалось, винесеним в подальшому вироком суду автомобіль було конфісковано та будучи невдоволеною діями захисника й не бажаючи повертати позичені кошти на вимоги позикодавця, остання ініціювала звернення до правоохоронних органів. До показів свідка [PERSON] про те що вона була свідком розмови [PERSON] із [PERSON] та якимсь чоловіком в ході якої останні вимагали у неї написати розписку та погрожували тим, що її синові дадуть 8 років і при цьому [PERSON] скаржилась їм на те, що вони примусили її написати розписку суд відноситься критично і не бере до уваги із огляду на те, що зазначені покази є сумнівними щодо їх достовірності. Адже про наявність даного свідка та необхідність його допиту відповідачем було заявлено лише в кінці розгляду справи. До цього про наявність зазначеного свідка суду не заявлялось, відповідачка [PERSON] про наявність саме такої розмови між нею та [PERSON] на попередніх засіданнях не повідомляла. Сам факт ретельної розповіді свідка про події півторарічної давнини щодо випадкових для неї осіб дає підстави суду поставити під сумнів їх обєктивність. Враховуючи викладене, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму позики в розмірі 28000 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 280 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 218, 229-233, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved