Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства “Чернігівторф” про стягнення 4 395,86 грн заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, 2 213 грн – вихідної допомоги при звільненні, 9 248,96 грн – середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (без врахування обов’язкових платежів) та 5 000 грн – моральної шкоди. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 17.08.2004 року по 26.07.2013 року працював у філії «Смолинський торфозавод» ДП «Чернігівторф». При звільненні, всупереч ст.ст.44, 116 КЗпП України, не проведено повного розрахунку, зокрема не виплачена заборгованість по заробітній платі та вихідна допомога. На неодноразові звернення позивача, підприємство розрахуватись не бажає, тому позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що невиплатою належних сум відповідачем було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5 000 грн, оскільки шкода полягає в порушенні трудових прав, що привело до моральних страждань, негативно відобразилося на психологічному стані. Позивач в судове засідання не з’явився, про день та час розгляду справи повідомлений, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов в частині заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визнав повністю, в частині відшкодування моральної шкоди просив відмовити. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.ст. 1,15,21, 24 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган в першочерговому порядку зобов’язаний виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. У відповідності до норм ст.115 КЗпП України заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв. У разi коли день виплати заробiтної плати збiгається з вихiдним, святковим або неробочим днем, заробiтна плата виплачується напередоднi. Як вбачається із матеріалів справи позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Чернігівторф» (а.с.7). Наказом №20-к від 26.07.2013 року позивач звільнений з роботи у зв’язку зі скороченням посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.7). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з копії довідки №397 від 14.08.2013 року заборгованість по заробітній платі за травень-липень 2013 року та компенсація за невикористану відпустку становить 4 395,86 грн, вихідна допомога – 2 213, грн. (а.с.6). За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, що передбачено ст.ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», а отже сума заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз’яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв’язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред’явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Факт порушення права позивача на розрахунку при звільненні знайшов своє підтвердження в суді. Як вбачається з наданої ДП «Чернігівторф» довідки № 595 від 26.12.2013 року (а.с. 21), середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 124 грн. 72 коп.. Згідно п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» «нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів». Часом затримки розрахунку з позивачем є період з 26.07.2013 року по 26.12.2013 року (день постановлення рішення), який має 109 робочих дні, середній заробіток складає 124 грн. 72 коп. х 109 = 13 594 грн. 48 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Беручи до уваги, що позивач заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині суми середнього заробітку не надав, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, в межах заявлених позовних вимог, в сумі 9 248 грн 96 коп (без врахування обов’язкових платежів) Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно роз’яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров’я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов’язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Невиплатою належних грошових сум без законних підстав позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв’язків, а саме позивач був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, з даного приводу позивач зазнав переживань. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та Закону України “Про судовий збір”, судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial