Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач 08 листопада 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №DNKRRK40140251 від 20 вересня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3141,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але станом на 01 листопада 2013 року заборгованість відповідача перед банком складає 26 754,93 грн., з якої: - заборгованість за кредитом - 1 471,90 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 9 067,87 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 16 051,84 грн. Оскільки відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач змушений був звернутись до суду, в якому просив суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму заборгованості у розмірі 26 754,93 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача, діючий за довіреністю - Демарчук М.В., не з'явився. Про час, місце та день судового засідання був сповіщений у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с.28). Відповідач у судове засідання не з'явився. Про день, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надавав. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 20 вересня 2005 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № DNKRRK40140251, відповідно до умов якого банком надані кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у ПриватБанку рахунок у вигляді строкового кредиту у розмірі 3 141,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 1,30% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати плюс сума, яка розрахована відповідно до п.3.10 кредитного договору, строком користування по 19 вересня 2007 року (а.с.5-6). В порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, в наслідок чого заборгованість [PERSON] перед банком, станом на 01.11.2013 року складає 26 754,93 грн., з якої: - заборгованість за кредитом - 1 471,90 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 9 067,87 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 16 051,84 грн.(а.с.3-4). Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається із наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNKRRK40140251 від 20.09.2005 року, останнє внесення коштів в рахунок погашення кредиту було здійснено 26 червня 2007 року (а.с.3-4). Згідно п.5.4. кредитного договору, припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства України. За умовами кредитного договору строк користування кредитом було встановлено до 19 вересня 2007 року. Згідно п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як у позивача була законна можливість у встановлений законом строк звернутися до суду із вимогами щодо стягнення заборгованості. Крім того згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги задоволенню не підлягають, сплачений ним судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed