Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок нещасного випадку на виробництві , мотивуючі свої позовні вимоги тим, що він з 5 листопада 1993 року по 20 червня 1994 року працював у вугільній промисловості у шкідливих та небезпечних умовах праці з повним робочим днем під землею на посаді прохідника 5 розряду підземного с повним робочим днем в шахті - ВП Шахта ім. Скочинського. 03.02. 1994 року з ним стався нещасний випадок на виробництві,що підтверджується Актом № 38 від 06.02. 1994 року по формі Н-1 20.02. 1994 р., згідно довідки обласної МСЕК № 2, йому було встановлено 90% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності . Відповідно до довідки МСЕК№2 від 13.10. 2005 року йому встановлена стійка втрата працездатності в розмірі 25% безстроково. Внаслідок вищевказаної травми на виробництві він неодноразово знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, чим йому була спричинена як матеріальна, так і моральна шкода. Була порушена його нормальна життєдіяльність. Позивач [PERSON] вважає, що йому заподіяна моральна шкода, оскільки через отриману травму та встановлення стійкої втрати працездатності він почуває себе пригніченою неповноцінною людиною, згідно приписам лікарів йому рекомендовано уникати переохолодження, тяжкі фізичні навантаження, а також санаторно-курортне лікування та оздоровлення у санаторії-профілакторії. Моральну шкоду, спричинену йому внаслідок професійного захворювання, оцінює в 30 000 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання з*явився, позовні вимоги підтримав і дав суду пояснення аналогічні вищенаведеним. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і показала суду,що на час настання нещасного випадку з позивачем діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров*я ,пов*язаннім з виконанням трудових обов*язків,затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06. 1993 року № 472. Відповідно до п. 48 вищевказаних Правил спори між потерпілим або іншими заінтересованими особами і власником щодо права на відшкодування шкоди, визначення або перерахунку ії розміру, а також наявності порушенням правил охорони праці, визначення ступеня провини власника і потерпілого і інших умов. Від яких залежить розмір відшкодування шкоди, вирішується у порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Позивач звернувся з позовом до суду у 2013 році, пропустивши передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, тобто вважажє що позов подано до суду із пропуском строку позовної давності. Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів наявності у нього моральної шкоди. Просить суд в задоволенні позовних вимог - відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія», відокремлений підрозділ «Шахта ім. СКОЧИНСЬКОГО», про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання є обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав: В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 5 листопада 1993 року по 20 червня 1994 року працював у вугільній промисловості у шкідливих та небезпечних умовах праці з повним робочим днем під землею на посаді прохідника 5 розряду підземного с повним робочим днем в шахті - ВП Шахта ім.. Скочинського. 03.02. 1994 року з ним стався нещасний випадок на виробництві,що підтверджується Актом № 38 від 06.02. 1994 року по формі Н-1 20.02. 1994 р., згідно довідки обласної МСЕК № 2, позивачу було встановлено 90% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності . Відповідно до довідки МСЕК№2 від 13.10. 2005 року позивачу встановлена стійка втрата працездатності в розмірі 25% безстроково. Відповідно до ст. 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч 1,2 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціального захисту, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності тощо. Спір між позивачем та відповідачем є трудовим, оскільки, згідно вимог ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Положеннями ст.173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. На час встановлення позивачу втрати працездатності, відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, законні права якого порушені, повинен роботодавець відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, згідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу [PERSON] завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу погіршення життєвих умов. Позивач внаслідок професійного захворювання та, як наслідок, стійкої втрати професійної працездатності позбавлений можливості щодо реалізації своїх звичок та бажань, ушкодження його здоров'я призвело до негативних наслідків морального характеру, що потребує додаткових зусиль для організації життя. Викладене є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. У пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Встановлення Законом обов'язку відшкодувати потерпілому моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України ( справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), м. Київ ,9 лютого 1999 року , Справа № 1-799 № 1-рп99. Рішенням Конституційного Суду України є обов*язковим до виконання на території України остаточним і не може бути оскарженим. Рішення підлягає опублікуванню у « Віснику Конституційного Суду України» та в інших офіційних виданнях України « За загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так,що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності,тобто до події,факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Нещасний випадок стався з позивачем 03.02. 1994 року ,тобто в цей час і до 11.07. 2001 року діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров*я ,пов*язаннім з виконанням трудових обов*язків,затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06. 1993 року № 472. У відповідності до п.11 вищевказаних правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підстав: домовленості сторін, рішення комісії по трудових спорах, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від будь-яких інших виплат, тобто 150 х 17 гривень = 2250 гривень При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд виходячи з принципів розумності, виваженості, співмірності, з урахуванням тяжкості професійного захворювання, наслідків професійного захворювання, характеру та тривалості страждань, ступеню втрати працездатності, тривалого характеру негативних наслідків професійного захворювання, істотних вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди в розмірі 2250 грн. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial