Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] з участю третьої особи - п'ятої Львівської державної нотаріальної контори про продовження терміну звернення до суду та визнання недійсною угоду про зміну форми власності на квартиру, посвідчену п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 09 жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 і визнання недійсним договору дарування 2/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] від 09 жовтня 2003 року. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач покликається на те, що відповідач по справі являється її прийомною матір'ю. З 1986 року вона проживала та була зареєстрована разом з мамою, батьком та бабусею у квартирі [ADDRESS] Під час спільного проживання закінчила Львівську школу - інтернат № 1 для дітей з серцево - судинними захворюваннями. З 04 серпня 2000 року по 30 червня 2004 року навчалася у Львівському державному училищі культури і мистецтв, яке закінчила. У 2004 році поступила на на денну форму навчання до Київського національного університету культури і мистецтв за спеціальністю-хореографія, у зв'язку з чим, 10 березня 2006 року була тимчасово знята з реєстрації за вказаною адресою та зареєстрована на період навчання в м. Києві . Провчившись неповних чотири курси була відрахована з учбового закладу в 2007 році через погану успішність. Повернувшись до Львова стала проживати у свого знайомого за адресою [ADDRESS] оскільки мати в квартиру її не впустила. В 2008 році з довідки БТІ та ЕО їй стало відомо що спірна квартира належить відповідачці на підставі договору дарування від 09.10.2003 року. З вищезазначеним вона погодитись не може, оскільки перед укладенням договору, відповідач пояснила їй, що в спірній квартирі вона буде проживати, і цей договір не позбавить її прав як співвласника квартири. На даний час вона зрозуміла, що зробила велику помилку, так як під час укладення договору повністю довірилась своїм батькам. [INFO] року у неї народився син [PERSON] з яким вона тимчасово проживає у квартирі за адресою [ADDRESS], тобто у того ж самого знайомого свого знайомого - батька дитини. Крім того зауважила, що вона перебуває на обліку у Львівському неврологічному диспансері та знаходилась на лікуванні в КЗ ЛОКПЛ 05.07.2001 року по 27.07. 2009 року. Просить визнати частково недійсний договір дарування від 09.10.2003 року в частині договору дарування 2/4 частин квартири та повернути їй у власність ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду справи позивач позовні вимоги уточнила, просять поновити строк звернення до суду за захистом своїх прав, визнати недійсною угоду про зміну форми власності на квартиру, посвідчену п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 09 жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 та визнати недійсним договір дарування 2/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] від 09 жовтня 2003 року. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві. Просять уточненні позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила що позивачка являється її прийомною донькою. З 1986 року позивач проживала у квартирі [ADDRESS] разом з нею, батьком та бабусею однією сім'єю. В 2003 році захворів її чоловік, який з метою уникнення тяганини, що могла виникнути під час оформлення спадщини, запропонував їй та донці укласти договір дарування 2/4 частини квартири [ADDRESS] Про укладення такого договору вони неодноразово спілкувалися та обговорювали це питання між собою у тому числі й з участю доньки [PERSON]. Остання з такою ініціативою батька погоджувалася і жодних заперечень з її сторони не було. 09 жовтня 2003 року, у зв'язку з хворобою чоловіка, державним нотаріусом п'ятої Львівської державної нотаріальної контори у приміщенні квартири [ADDRESS] за взаємною згодою сторін було укладено угоду про зміну форми власності на квартиру, посвідчену п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 09 жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 та укладено договір дарування 2/4 частин квартири, на підставі якого вона прийняла в дар від чоловіка та доньки [PERSON] 2/4 частини квартири [ADDRESS], який посвідчений нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-1924. Перед укладенням угоди та договору, нотаріус роз'яснив усі можливі наслідки з якими всі погодилися. Дочка й надалі залишалася проживати у квартирі і ніяких проблем з цього приводу на існувало. В 2004 році донька вступила на денну форму навчання до Київського національного університету культури і мистецтв, за спеціальністю-хореографія, однак і надалі залишалася зареєстрованою у спірній квартирі. У подальшому виникла необхідність знятися з реєстрації у зв'язку з навчанням і 10 березня 2006 року [PERSON] була тимчасово знята з реєстрації за вказаною адресою та зареєстрована на період навчання в м. Києві . У 2007 чи 2008 роках доньку через погану успішність та аморальний спосіб життя було відраховано з учбового закладу і вона повернулась у Львів, але оскільки донька хотіли жити тільки разом з своїм знайомим [PERSON], то вона, відповідач, не сприймаючи [PERSON] у квартиру їх не впустила. Просить в задоволенні позову відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Крім цього, відповідач додатково пояснила, що вона не заперечує проти проживання та реєстрації доньки з онуком у спірній квартирі, ключі від квартири у доньки є, однак, заради своєї безпеки та спокійної старості не погоджується на те, щоб у її квартиру вселився [PERSON], який постійно порушує громадський спокій разом з донькою ображають її , погрожують та вимагають гроші. Внаслідок таких дій [PERSON] та доньки [PERSON] вона змушена була звертатись за захистом до правоохоронних органів. Покликається на те, що інших дітей у неї немає, і після її смерті квартира все одно залишиться дочці, як спадкоємцю першої черги. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, підтримав пояснення своєї довірительки та просить в задоволенні позову відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки причин пропуску строку позовної давності позивач так і не навела суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, покази допитаного в якості свідка - нотаріуса [PERSON], який 09 жовтня 2003 року посвідчував пред'явлені угоду про зміну форми власності на квартиру, реєстровий № 1-1922 та договір дарування 2/4 частини квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку, що позивач пропустила процесуальний строк для звернення до суду за захистом своїх прав і підстав для його поновлення в судовому засіданні не навела. Так, судом встановлено, що після укладання угоди про зміну форми власності на квартиру, реєстровий № 1-1922 та договору дарування 2/4 частини квартири [ADDRESS] від 09 жовтня 2003 року до 06 вересня 2007 року у позивача до відповідача не було жодних претензій щодо дійсності укладених правочинів. Вперше позивач довідалася про перешкоди їй для проживання у спірній квартирі не пізніше 06 вересня 2007 року, що й підтверджується відповідними письмовими зобов'язаннями позивача та її громадянського чоловіка [PERSON] ( ас. 38 -39). За таких обставин суд відхиляє твердження позивача та її представника, що про порушене право вона дізналася тільки з довідки БТІ у 2009 році. Будь яких - інших доказів поважності пропущення процесуального строку на звернення за захистом своїх прав позивач та її представник не надали. Крім цього, в судовому засіданні нотаріус [PERSON] підтвердив те, що правочини вчинялися без тиску за згодою осіб. Він попередньо роз'яснив права та наслідки всім учасникам та переконавшись в добровільності їх дій посвідчив правочини, а також прочитав їх вголос та роз'яснив додатково наслідки, які можуть наступити після його укладення. Під час укладення договору позивач усвідомлювала свої дії та наслідки які могли наступити, що й підтверджувала особисто. Враховуючи наведене договір дарування було укладено , засвідчено та зареєстровано в реєстрі за відповідним номером. Що стосується показів свідків [PERSON], [PERSON], то суд оцінює їх як такі, що нічого конкретного стосовно обставин укладення договору дарування не встановлюють, оскільки вони очевидцями укладення договорів не були а їм лише відомо про те, що позивач була усиновлена сім'єю [PERSON] та проживала в даній сім'ї. Допитана в судовому засіданні судовий - експерт яка підтримала акт № 605 амбулаторної судової- психолого - психіатричної експертизи КЗ "Львівська обласна психіатрична лікарня" від 20.09.2013 року в частині висновку судового експерта -психолога та пояснила, що оцінка ситуації [PERSON] під час підписання договору дарування повністю залежала від впливу на неї батьків та на момент укладення договору у позивачки відмічались відхилення психологічного розвитку у виді нестійкості та незрілості психіки через наявні у неї психічні розлади, при достатніх розумових завдатках. Рівень розумового розвитку відповідав її біологічному віку на момент підписання договору дарування, однак за своїм психологічним станом не могла правильно усвідомлювати значення своїх дій. При цьому експерт підтвердила, що такий стан притаманний майже всім особам вказаного віку. З урахуванням пояснень експерта, суд дослідивши акт № 605 амбулаторної судової-психолого - психіатричної експертизи КЗ "Львівська обласна психіатрична лікарня" від 20.09.2013 року в частині висновку комісії лікарів психіатрів з якого слідує, що [PERSON] на даний час стійким хронічним психічним розладом не страждає, виявляє розлад особистості та поведінки внаслідок раннього органічного ураження головного мозку з емоційно-вольовою нестійкістю. За своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У момент підписання договору дарування від 09.10.2003 року [PERSON] психічним розладом не страждала та могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, приходить до висновку, що підстав вважати, що угода та договір укладені без усвідомлення дій, не має підстав. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ даної категорії суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). За своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, не може укладатися під умовою і не покладає на обдарованого будь - якого обов'язку щодо вчинення в майбутньому певних дій крім випадку, передбаченого ст.. 725 ЦК України. Із змісту оспорюваних угоди та договору дарування вбачається, що такі укладені та посвідчені нотаріусом, жодних умов щодо покладання на відповідача будь - яких обов'язків не передбачалося. Зміст угоди та договору були підписані сторонами, дієздатність яких була перевірена, а позивача крім того перевірена судом, шляхом призначення експертизи. Крім цього, позивач не вказала жодного аргументу, у тому числі й на час подачі позову, чому нею оспорюється договір дарування, в той час коли не оспорювала угоди про зміну форми власності на квартиру, реєстровий № 1-1922, що передувала укладенню договору дарування. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" №24/150/0/4-13 від 28.01.2013 року,звертається увага, що заява про захист права приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, але сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Слід зазначити, що на відміну від імперативних правил про застосування позовної давності за ЦК УРСР, новий ЦК передбачає її застосування лише за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК). В судовому засіданні відповідач та її представник неодноразово звертали увагу на те, що позов задоволенню не підлягає з підстав пропущення строку позовної давності на право звернення за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, з якої слідує що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними, обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК Україна від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналізуючи досліджені під час судового розгляду обставини , суд приходить до висновку , що позивач про порушення свого права в розумінні перешкоди корпристуватися спірною квартирою довідалась не пізніше 06 вересня 2007 року, оскільки, саме в цей період між сторонами виник конфлікт, що підтверджується вищенаведеними матеріалами справи. Однак, до суду з позовом про визнання договору дарування позивач звернулася лише в липні 2011року, а щодо визнання недійсною угоди про зміну форми власності на квартиру, реєстровий № 1-1922, що передувала укладенню договору дарування, взагалі 03 березня 2012 року ( ас. 72 -73) , тобто поза межами процесуальних строків. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи не правильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. Згідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України , якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, суд дослідивши матеріали справи та докази надані позивачами і їх представниками на підтвердження та спростування поважності пропуску строку позовної давності, з врахуванням всіх обставин на які посилалася позивач та його представник у судовому засіданні, не знаходить підстав для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності та поновлення такого. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Така заява зроблена відповідачем та її представником. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в зв'язку зі спливом строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed