Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Тернівка Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він працював на підприємствах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», де і захворів на професійні захворювання. За висновком МСЕК позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55 % та визнано інвалідом третьої групи. Внаслідок втрати професійної працездатності він вважає, що у нього наявна моральна шкода, оскільки: він втратив професійну працездатність; змушений постійно лікуватися; не може займатися домашніми справами, що потребують навіть незначних фізичних зусиль; відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства; відчуває депресивний стан; та інші обставини. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, з урахуванням вище наведених ним обставин, у розмірі 10000 грн. Представник відповідача надав суду заперечення відповідно до змісту, якого просить суд відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. На час звернення позивача до суду у відповідача відсутній обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди в зв'язку з тим, що згідно п.27 ст. 77 ЗУ «Про державний бюджет на 2006 р.» від 20.12.2005 р. №3235-ІV зупинено на 2006 р. дію абз.4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34, ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а 23.02.2007 р. було внесено зміни до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до яких з цього Закону виключена норми по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди. Також ФССНВУ в м. Тернівка Дніпропетровської області не є належним відповідачем по справі, оскільки позивач працював у ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», тому ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» є належним відповідачем по справі. Позивач не надав суду висновок МСЕК про наявність у нього моральної шкоди. Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, звернення до суду з даними позовними вимогами. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явились, але представник позивача надав суду заяву, в якій просить позов задовольнити та розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на надані суду заперечення, та просила у задоволені позову відмовити. Суд вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Встановлено, що з 14.08.1995 р. по 10.12.2006 р. позивач знаходився у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» й працював за різним фахом, що підтверджується копією трудової книжки. За висновком МСЕК від 09.08.2007 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55% - первинно, що підтверджується копією довідок МСЕК. Отже, за висновком МСЕК від 09.08.2007 року позивачу вперше було встановлено стійку втрату професійної працездатності 55% і саме із цього часу в нього виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Так дійсно, суд вважає, що внаслідок втрати професійної працездатності у позивача наявна моральна шкода, оскільки: він частково втратив професійну працездатність; змушений регулярно проходити стаціонарні лікування, погіршились стосунки з рідними, бо він не може займатися домашніми справами, що потребують навіть незначних фізичних зусиль; відчуває депресивний стан; та інші обставини. Вказані обставини, які наявні у позивача, обумовлюють необхідність пристосовуватися та організувати своє повсякденне життя по-новому й свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або/ соціальних послуг. Однак судом враховується та обставина, що позивачу вперше було встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням 09.08.2007 року, і з цього часу в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що на дані правовідносини не поширюється дія норм ст.ст.1,15,21,28,34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин, що передбачають обов`язок Фонду відшкодувати моральну шкоду у разі настання страхового випадку, оскільки даний Закон набрав чинності 01.04.2001 р., і не може бути поширено дію норм ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються матеріальним законом, який діяв на момент отримання позивачем професійного захворювання згідно висновку МСЕК від 09.08.2007 р., тобто відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. - п.п. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28 зазначеного Закону (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей) - виключено, ст. 1 викладено в іншій редакції, який рішенням Конституційного Суду N 20-рп/2008 (v020p710-08) від 08.10.2008 визнаний конституційним. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України», у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Крім того, як встановлено рішенням Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008, Конституційний Суд України зазначає, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V (717-16) скасовано право застрахованих громадян, що потерпілим на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV (1105-14). Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (322-08) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав ( наприклад, справа «Стаббігс та інш. Проти Великобританії» рішення від 22.10.1996р., «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980р.). Тобто, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди до Фонду з посиланням на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-ХГУ, діючий з 01.04.2001 року, - є необґрунтованими. Як встановлено судом, у позивача право на відшкодування моральної шкоди виникло у 2007 році, на підставі довідки МСЕК від 09.08.2007 року, тобто в період дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», від 23.09.1999 р. зі змінами від 23.02.2007 р., якими не передбачено право потерпілого на відшкодування моральної шкоди, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed