Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-15 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лисичанського МВ УМВС України у Луганській області. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. На підставі договору дарування від 28 травня 1996 року, засвідченого приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу Луганської області [PERSON], вона є власником житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 17 січня 2006 року [PERSON] до належної їй квартири добровільно прописала свого рідного брата [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що йому була необхідна прописка для працевлаштування на роботу. Відповідач в спірній квартирі з дня реєстрації ніколи не проживав за невідомих позивачу обставин, його речі в квартирі відсутні. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі також підтверджується довідкою, наданою Головою вуличного комітету від 03.07.2013 року. З моменту прописки і до теперішнього часу вона ніяким чином, ніколи не перешкоджала Відповідачу в проживанні у спірній квартирі. Він мав змогу користуватись жилим приміщенням, але не мав при цьому потреби, адже винаймав собі житло та жив своїм життям, а приблизно у 2009 році взагалі поїхав з міста Лисичанськ на постійне місце проживання до міста Луганськ. З того часу позивач з відповідачем родинних стосунків не підтримує та не спілкується, про місце проживання відповідача інформацією не володіє. На теперішній час в спірній квартирі, разом із позивачем, проживає її рідна мати, [PERSON], [INFO], разом вони ведуть спільне господарство та доглядають за квартирою. Але у разі гострої потреби розпоряджатися своєю власністю, вона не матиме на це змоги, адже на реєстрації в спірній квартирі перебуває відповідач. До того ж позивач та її мати вимушені нести додаткові витрати на комунальні платежі у зв'язку із реєстрацією відповідача. У зв'язку з тим, що на сьогоднішній день відповідач не виписаний (знятий з реєстрації) з квартири, яка належить позивачу, охоронювані законом права та інтереси позивача, яка власника квартири порушуються, зокрема вона несе збитки щодо оплати комунальних послуг, так як згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21 липня 205 року № 63, споживач у разі зняття його з реєстрації місця проживання та реєстрації в іншому місці буде мати право на зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги, тобто після зняття з реєстрації відповідача, позивач буде сплачувати меншу суму за комунальні послуги. Вона сплачує за комунальні послуги, у тому числі укладає з комунальними службами договори, виконує ремонті роботи в квартирі, тобто виконує всі обов'язки по догляду і належному утриманню у квартирі. У зв'язку х тим що їй не відомо місцезнаходження відповідача, з яким вона не спілкується все більше ніж чотири роки, вирішила питання щодо добровільного його зняття з реєстрації не може йти й мови, тому вона змушена звернутись до суду з відповідним позовом, адже відповідач не проживає у спірній квартирі більш встановленого законом шестимісячного строку і у зв'язку з чим втратив право користування жилим приміщенням, тому представник позивача в інтересах позивача просив усунути перешкоди у праві користуватися та розпоряджатися квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Судові витрати просив покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, до суду подала письмову заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заяв та клопотань не має. Просила суд розглядати справу без її участі. Проти заочного рішення не заперечувала. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, до суду подав письмову заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заяв та клопотань не має. Просив суд розглядати справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, до суду подав письмову заяву, у якій зазначив, що проти задоволення позову заперечень не має. Просив суд розглядати справу без присутності представника Лисичанського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення в газеті «Наша газета» № 127 (3790) від 04.09.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без задоволення з наступних підстав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 41 Конституції закріплює у нормі-гарантії, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 386 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установленим законодавством. З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням звернувся [PERSON] в інтересах [PERSON] до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON]. З аналізу вище зазначених норм Цивільного кодексу України вбачається, що з позовними вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має право звернутися власник нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією договору дарування від 28.05.1996 року громадянка [PERSON] (українською мовою) прийняла у дар від [PERSON] та [PERSON] 52/100 частини житлового будинку з належною частиною дворових побудов, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS], інвентаризаційний № 119346, реєстровий № 934, виданого ЛКП бюро технічної інвентаризації від 18.01.2006 року власником квартири за адресою: [ADDRESS] (російською мовою). Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 10 квітня 2002 року Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області, позивач записана як [PERSON] (українською мовою), [INFO]р.н., [PERSON] (російською мовою), [INFO] (а.с. 4). Отже, позивачем по справі є [PERSON], яка відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS], інвентаризаційний № 119346, реєстровий № 934, виданого ЛКП бюро технічної інвентаризації від 18.01.2006 року записана як «[PERSON] (російською мовою) та є власником квартири за адресою: [ADDRESS] Водночас, відповідно до копії договору дарування від 28 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу в Луганській області, реєстровий № 4763, одарованою є громадянка [PERSON] (українською мовою) (а.с. 7). При вказаних обставинах, судом вбачається, що у договорі дарування від 28.05.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу в Луганській області, реєстровий № 4763 прізвище обдарованого зазначено як «[PERSON]» (українською мовою), а у паспорті громадянина України, серії [NUMBER], виданого Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області від 10 квітня 2002 року та технічному паспорті на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS], інвентаризаційний № 119346, реєстровий № 934, виданого ЛКП бюро технічної інвентаризації від 18.01.2006 року, прізвище позивача вказано «[PERSON]» (українською та російською мовами відповідно), таким чином, судом не має законних підстав для встановлення того, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а отже має право на звернення до суду з даним позовом. Окрім цього, позивачем по справі, [PERSON], не було заявлено вимог про встановлення юридичного факту, що [PERSON] (українською мовою), що вказана у паспорті громадянина України серії [NUMBER], виданого Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області від 10 квітня 2002 року та [PERSON] (російською мовою), що вказана у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS], інвентаризаційний № 119346, реєстровий № 934, виданого ЛКП бюро технічної інвентаризації від 18.01.2006 року, і [PERSON] (українською мовою), що вказана у договорі дарування від 28 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу в Луганській області, реєстровий № 4763, є однією і тією ж особою. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лисичанського МВ УМВС України у Луганській області, потрібно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed