Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В квітні 2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (вул. Набережна, буд. 50, м. Дніпропетровськ, 49094) звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Свій позов Банк обґрунтовував тим, що 22 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] укладено споживчий кредитний договір № CSN0SE00000463, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2009 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобовязань за кредитним договором по щомісячному погашенню заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інших витрат по ньому, позивач просив дострокового повернення всієї суми кредиту та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 33 815 гривень 54 копійок, з яких 9 989 гривень 97 копійок заборгованості за кредитом, 12 090 гривень 75 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 723 гривні 14 копійок заборгованості по комісії за користування кредитом, 5 925 гривень 23 копійки пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором, 500 гривень фіксованої частини штрафу, 1 586 гривень 45 копійок процентної складової штрафу, а також суми понесених судових витрат у розмірі 338 гривень 16 копійок. Заочним рішенням Камянського районного суду Черкаської області від 22 червня 2012 року позов задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 33 815 гривень 54 копійок та 338 гривень 16 копійок судових витрат. За заявою відповідача від 17 грудня 2012 року заочне рішення суду ухвалою цього ж суду скасовано, по справі проведено судовий розгляд в загальному порядку. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, так як вважав, що сума заборгованості по кредиту нарахована з порушенням правил позовної давності, подав до суду заяву про її застосування, не погоджувався також з рядом інших сум, в тому числі штрафів, через недоведеність їх необхідності нарахування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2 В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] укладено споживчий кредитний договір № CSN0SE00000463, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту у розмірі 0 % від суми кредиту, що погашається достроково, та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Згідно п.п. 1.1, 1.2, 3.1 договору погашення кредиту і сплата відсотків за його користування здійснюється відповідачем частинами щомісячно відповідно до погодженого графіку погашення кредиту. Пунктом 1.1 договору визначено, що строк дії договору обмежується 22 грудня 2009 року включно. Крім того, сторони передбачили у кредитному договорі відповідальність позичальника за порушення зобовязань у формі : збільшення відсотку, що підлягає сплаті за користування кредитом з 24% річних до 99,6 % на суму непогашеної в строк заборгованості в розрахунку на дату виникнення простроченої заборгованості (п.п. 4.2, 4.7 договору); нарахування пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення (п. 5.1 договору) . Судом встановлено, що [PERSON] своїх зобовязань за договором не виконав, а саме в порушення вимог ст.ст. 526, 527, 530, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України допустив виникнення заборгованості по укладеному ним грошовому зобовязані. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст. 626 ЦК України). За визначенням ч.1 ст. 509 ЦПК України під зобовязанням розуміється правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. З ст. 510 ЦК України випливає, що обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У розумінні ст. 610 ЦК України під порушенням зобовязання слід визнати його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Таким чином, невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк, тобто його прострочення, є формою порушення зобовязання. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до правил ст. 1048 ЦК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 3 Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в замінені невиконання обовязку новим, або приєднання до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Між тим, ст. 536 ЦК України також відокремлює поняття схожих грошових коштів, які також додатково покладаються на боржника, але не є формою цивільно-правової відповідальності. Зокрема, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Таким чином, на підставі положень ст.ст. 536, 549 ЦК України законодавець розрізняє поняття процентів як плати за користування чужими коштами від неустойки, яка являється засобом забезпечення виконання зобовязання і способом цивільно-правової відповідальності. Виходячи з цього, слід і розрізняти строки позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки та вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами. Як зазначалося вище, сторони у договорі встановили два строки його дії, а саме по-перше час виконання зобовязання до 23 грудня 2009 року, по-друге строки виконання зобовязань по сплаті щомісячних платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав сплаті 22 грудня 2009 року. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту з 23.01.2007 по 23.02.2007 року, 23.03.2007, 23.05.2007, з 25.06.2007 по 23.01.2008 року, з 25.03.2008 по 11.04.2008 року, з 23.04.2008 року по 23.12.2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся до суду 21.04.2010 року. Також, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом виникла з 18.01.2007 по 23.12.2009 року, по сплаті пені з 18.02.2007 по 13.03.2007, 30.03.2007, 29.05.2007, з 18.07.2007 по 24.01.2008, 09.04.2008, з 18.05.2008 по 23.12.2009 року. Між тим, позовна давність в розумінні ст. 256 ЦК України являється строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), спеціальна встановлюється для окремих видів зобовязань та вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) у відповідності до ч.2 ст. 258 ЦК України її строк визначено тривалістю 1 рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.1,3 ст. 264 ЦК України). У відповідності до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як зазначалось вище, згідно умов договору, позичальник взяв на себе зобовязання повертати кредит частинами у вигляді щомісячних платежів нарахувань по тілу кредиту, відсотків за користування ним, інших нарахувань згідно погодженого кредитного графіку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 4 Таким чином, з огляду на проаналізовані вказані норми ЦК України, початок позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, необхідно обчислювати з моменту (місяця. дня) невиконання позичальником кожного щомісячного зобовязання. Суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] погашав виплати по тілу кредиту у період з 22.12.2006 року по 23.04.2008 року періодично та не кожного місяця, з його сторони були вчиненні дії по визнанню свого боргу, а отже строк позовної давності по стягненню суми тіла кредиту переривався та починався заново, а тому вимоги про стягнення нарахованої заборгованості з 22.12.2006 по 22.12.2009 року є обґрунтованими. З цих же підстав є обґрунтованими нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом. Між тим, у відповідності до а. 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захисту прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені цього Закону. Таку умову договору слід вважати нікчемною. Цю норму введено в дію Законом № 3795-VI від 22.09.2011 року, тобто після укладення договору між сторонами у справі, проте з огляду на положення ст. 5 ЦК України, дане положення акту законодавства має зворотну дію в часі. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 216, ч.1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, такий правочин є недійсним з моменту його вчинення. Тож суд приходить до висновку, що нарахування комісії як послуги фінансового інструменту було незаконним, а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по комісії на суму 3723 гривні 14 копійок, а також пені за прострочення комісії на суму 821 гривню 87 копійок є необґрунтованими. Суд враховує, що дії по визнанню та сплаті нарахованої пені періодично вчинялись відповідачем у час з 18.02.2007 по 18.05.2008 року. З огляду на законодавчо визначений однорічний спеціальний вид позовної давності по вимогам про стягнення неустойки (штрафу, пені), а також подану заяву представника відповідача про застосування позовної давності, суд вважає частково обґрунтованою заявлену у позові вимоги про стягнення пені, нарахованої в період з 21.04.2009 по 23.12.2009, тобто пені на суму 3 865 гривень 90 копійок. Вимогу про стягнення з відповідача штрафів на загальну суму 2086 гривень 45 копійок суд розцінює необґрунтованою, такою що не ґрунтується на положеннях договору щодо відповідальності сторін або нормах цивільного законодавства, та досліджених в залі суду доказах, що подавались сторонами. Таким чином, суд проаналізувавши норми ЦК України та положення укладеного між сторонами договору, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача по стягненню на свою користь з відповідача заборгованості по кредиту, а саме на суму 25 946 гривні 62 копійки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Крім цього, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті зроблені позивачем витрати по сплаті судового збору на суму 338 гривень 16 копійок

Outcome: partial