Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09.02.2003 року по 29.07.2010 року вони з відповідачем знаходились в шлюбних відносинах та за період подружнього життя набули нерухоме майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,2057 га по [ADDRESS].. Тому, позивач просить суд поділити майно, набуте нею за час шлюбу з [PERSON] виділивши їй частину земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] та визнати за нею право власності на виділену частку. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового слухання справи повідомлялися. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання представник повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 09.02.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який було розірвано 29 липня 2010 року, актовий запис «№ 131. Відповідно до змісту ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В позовній заяві [PERSON] вказує, що за час шлюбу ними був збудований житловий будинок [ADDRESS], але сторони не встигли зареєструвати право власності на будинок. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 964 від 21 серпня 2008 року [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS] та відійшла від території Бритівської сільської ради до м. Білгород-Дністровського. Суд вважає позовну вимогу [PERSON] про поділ житлового будинку та визнання права власності на частку, необґрунтованою та такою що не може бути задоволена, з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пункт 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, право власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК). Однак, жодна із сторін не надала суду правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS], який є предметом розгляду, та відповідно до довідки КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 21.08.2010 року та 22.04.2013 року, право власності на зазначений будинок не реєструвалось, а інвентаризаційна справа не заводилась. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Але, як вбачається з постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 04.08.2010 року № 2465, [PERSON] самочинно збудував житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з п. 6, 12 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. У справах, пов'язаних з самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Положення частини 1 статті 182 ЦК України, передбачає, що на території України існує єдина система реєстрації прав на нерухоме майно і правочинів відносно нього, що означає, що право власності та інші речові права виникають з моменту реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; право володіння; право користування (сервітут)… Таким чином, у сторін відсутнє право власності на житловий будинок [ADDRESS], а тому суд не може визнавати даний будинок спільною сумісною власністю подружжя, чи здійснювати будь-які інші дії юридичного характеру, щодо майна, яке формально не існує. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо позовної вимоги [PERSON] про поділ частини земельної ділянки [ADDRESS] та визнання за нею право власності на частку земельної ділянки, суд приходить до таки висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,2057 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, , надана на підставі рішення Бритівської сільської ради від 16 червня 2004 року № 451-ХХІV, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 263582, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів… за номером 010551500790. Відповідно до ст. 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Також відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнена ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільною сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотні дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Суд не може застосовувати ч.5 ст. 61 СК України до правовідносин, які виникли до набрання чинності вказаної норми. На підтвердження цих обставин є постанова колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 15 лютого 2012 року, згідно якої зазначено, що земельна ділянка, яка була надана у власність шляхом приватизації громадянину під час шлюбу до 08 лютого 2011 року, тобто до внесення змін до ст. 61 СК України, є його особистою приватною власністю, а не сумісною власністю подружжя. Оскільки, земельна ділянка була безоплатно передана відповідачу 16.04.2004 року, суд не застосовує норми матеріального права ч.5 ст. 61 СК України та приходить до висновку, що земельна ділянка не є сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю [PERSON] Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed