Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, В позовній заяві зазначав, що 18 липня 2013 року [PERSON] публічно виступаючи перед громадянами міста Кременчука та засобами масової інформації, навпроти приміщення Кременчуцького міського управління міліції по вул. 29 Вересня, 6, повідомив про нібито скоєні ним, позивачем [PERSON], - злочини. Згідно відеозапису, зробленого засобами масової інформації, викладеного в мережі Інтернет на сайті незалежного Інтернет телебачення Творча організація особистостей «Набат» - під час свого виступу [PERSON] на 05-й хвилині виступу звинуватив [PERSON] у отриманні хабара у вигляді земельної ділянки площею 800 кв.м. по вул. Набережна в селі Недогарки від службових осіб Недогарківської сільської ради. На 07-мій хвилині виступу - звинувачення працівників лікарні ветеринарної медицини «Членів організованої сімейної групи [PERSON]…» в незаконному виписуванні та отриманні премій на протязі останніх двох років. На 08-мій хвилині відеозапису - звинувачення [PERSON] в незаконному використанні в особистих цілях, з метою наживи службового приміщення на Новоіванівському ринку міста Кременчука. На 10-тій хвилині виступу - звинувачення [PERSON] та членів його родини в злочинній організації та контролі всієї вирощувальної і переробної харчової промисловості, організації та контролі збуту харчової продукції в місті Кременчуці, Кременчуцькому та Глобинському районі, контролі експорту та імпорту молочної, рибної, м»ясної, овочевої та ягідної продукції. На протязі всього виступу [PERSON] називає сім'ю [PERSON] - організованою злочинною групою ветеринарів та приписує скоєння різних протиправних дій. Вся інформація, що була озвучена [PERSON] під час його виступу перед засобами масової інформації та зафіксована на відеозаписі, що розміщений на сайті незалежного Інтернет телебачення Творча організація особистостей «Набат», не відповідає дійсності Отже, інформація виступу [PERSON], викладеного в мережі Інтернет на сайті незалежного інтернет-телебачення, є недостовірною, та її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Поширена інформація містить в собі ганебні, з точки зору людської моралі, неправдиві висловлювання, намагання спотворити в суспільстві думку та уявлення про людські та професійні якості й здібності [PERSON] Вважає, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, оскільки поширена серед широкого загалу регіональної спільноти образа змусила мене постійно виправдовуватися перед громадськістю, витрачати багато душевних сил, щоб тримати себе в рівновазі. Згідно ч. 3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Заподіяну, негативними та неправдивими висловлюваннями [PERSON] на його адресу, моральну шкоду оцінює в 10 000,00 (десять тисяч) гривень. Просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію поширену [PERSON], розміщену в відеозаписі на сайті незалежного Інтернет телебачення «ТОЛ «Набат», а саме: 05-а хвилина виступу - звинувачення [PERSON] у отриманні хабара у вигляді земельної ділянки площею 800 кв.м. по вул. Набережна в селі Недогарки від службових осіб Недогарківської сільської ради; 07-а хвилина виступу - звинувачення працівників лікарні ветеринарної медицини «Членів організованої сімейної групи [PERSON]…» в незаконному виписуванні та отриманні премій на протязі останніх двох років; 08-а хвилина відеозапису - звинувачення [PERSON] в незаконному використанні в особистих цілях, з метою наживи службового приміщення на Новоіванівському ринку міста Кременчука; 10-а хвилина виступу - звинувачення [PERSON] та членів його родини в злочинній організації та контролі всієї вирощувальної і переробної харчової промисловості, організації та контролі збуту харчової продукції в місті Кременчуці, Кременчуцькому та Глобинському районі, контролі експорту та імпорту молочної, рибної, м»ясної, овочевої та ягідної продукції. Зобов'язати [PERSON] та Редакцію газети «Набат» спростувати поширену ним в відеозаписі «Пикет возле Кременчугского городского управлення МВД Украиньі. Вьіступление ветерана милиции [PERSON]», який розміщено на сайті незалежного Інтернет телебачення Творче об»єднання особистостей 18.07.2013 року, в частині цих висловлювань. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені в позовній заяві і просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу з наступних підстав. На даний час [PERSON] працює на посаді головного лікаря ветеринарної медицини - начальника управління ветеринарної медицини в м. Кременчуці Полтавської області. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Конституція України ( статті 3, 28) визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також гарантує право кожного на повагу до його гідності. Статтею 32 Конституції, ст.ст. 23, 277, 297 ЦК України гарантовано судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, захистити свої гідність та честь, а також право на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною необхідно визначити характер такої інформації та з'ясувати чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Для визначення характеру інформації необхідно проаналізувати загальний контекст заяв, звернень, обставини, які спричинили викладення матеріалу, особу ображеного. Якщо оціночні судження в поширеній автором інформації є його суб'єктивною оцінкою дійсних фактів, подій і вони подані у формі, що адекватно, недвозначно відбивають суб'єктивний характер судження, то вони не підлягають спростуванню. Якщо ж інформація викладена у формі висновку чи оцінки подій, які виявились неправдивими, то такі судження можуть бути спростовані, оскільки автором невірно подані фактичні дані. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. З аналізу законодавства України та практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого є обов'язковою з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року та рішення якого підлягають застосуванню судами України при ухваленні судових рішень, слідує, що при розгляді справ за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, важливим є визначення: чи є відомості, на негативності яких наполягають позивачі інформацією /фактами/ або оціночними судженнями відповідача - розповсюджувача вказаної інформації, висловленими ним на реалізацію своїх власних поглядів та ідей, оскільки «Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно значимою. В силу ст. 471 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З огляду на зміст заяв, звернень, способу їх написання, наявність в них явної критики та оцінки дій з приводу певних подій, відсутність викладених фактичних даних, переконує суд в тому, що зазначена поширена інформація є оціночним судженням без наявності в них образи та наклепу. Поширена інформація не може бути віднесена також до негативної інформації з точки зору викладення оціночних суджень. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. На думку суду, спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання у заявах та зверненнях не можна витлумачити як такі, що містить фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачами законодавства чи моральних принципів, а лише надають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації, згідно власних суб'єктивних переконань, тобто спірна інформація, зазначена вище, викладена у заявах та зверненнях є оціночним судженням. Згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивачі мають право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивачі повинні довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено їхні особисті немайнові права. В п.41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986 року зазначено: «… Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод , ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлювання своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи, якою беззаперечно є [PERSON], як головний лікар ветеринарної медицини - начальник управління ветеринарної медицини в м. Кременчуці Полтавської області, підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний чи громадський діяч доведе, що інформація поширена «явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Політичний та громадський діяч, посадова особа мають право на захист свого приватного життя, але межа захисту їх репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення публічних питань. Публічні особи неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. Крім того, з урахуванням принципу Європейського Суду в частині того, що санкція за розповсюдження інформації, правдивість якої не доказана та порушено ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо: 1) помилка не суттєва в контексті повного розповсюдженого матеріалу; 2) матеріал стосується теми, яка має загальний інтерес; 3) автор хоча й помилявся, але зробив це добросовісно, не порушуючи професійних норм, порушення прав позивача не вбачається. Будь-яке обмеження є прийнятним лише тоді, коли воно встановлене законом і є необхідним у „демократичному суспільстві". Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В Рішенні Конституційного Суду України вказано, що викладені у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України. Виходячи з Рішення Конституційного суду України, розповідь [PERSON] про його звернення з заявами до правоохоронного органу не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність позивача [PERSON], оскільки мало місце не поширення відповідачем недостовірної інформації, а реалізація ним конституційного права на звернення із заявою до органів державної влади. При цьому метою звернення було не поширення щодо позивача будь-якої інформації, а захист права, яке відповідач вважав порушеним. Позивач не довів відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, що суб'єктивну думку відповідачем висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилами ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивачі у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надали жодного доказу на підтвердження факту завдання їм моральної шкоди з вини відповідача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню позивачу понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: dismissed