Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

09 червня 2013 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності належить домоволодіння за адресою [ADDRESS]. 19.05.2010 р. позивач домовився про продаж вказаного домоволодіння із відповідачем [PERSON] за 13 000 грн., із яких отримав аванс 10 000 грн. За усною домовленістю позивач дозволив відповідачам тимчасово проживати у домоволодінні, до укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. У серпні 2012 позивач мав всі документи щодо нерухомості, необхідні для вчинення правочину, проте відповідач [PERSON] не мав коштів. 04.06.2013 р. відповідач [PERSON] отримав письмову пропозицію щодо укладення договору, проте договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений так і не був. Так само між сторонами у справі не укладалися інші правочини щодо домоволодіння за адресою [ADDRESS], зокрема найму. Те, що відповідачі проживають у будинку позивача перешкоджає останньому у користуванні його власністю. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до суду не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлені, до суду не з'явилися. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Також, відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивач на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської від 20.05.2010 р. набув право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS]. (а. с. 4,5), тому мав право володіння, право користування та право розпорядження зазначеним нерухомим майном. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідачі укладали з позивачем як власником домоволодіння які-небудь договори щодо неї чи письмово узгоджували з ним можливість свого проживання в якості тимчасового мешканця. Переговори щодо продажу нерухомого майна, передача грошових коштів у якості авансу за його продаж у майбутньому не є підставою для виникнення у відповідачів права яких-небудь речових прав щодо домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Проте, саме перебування та проживання у відповідачів у належному позивачу будинку є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Враховуючи, що відповідачі відмовляються звільняти вищезазначений будинок, його власник обґрунтовано ставить питання щодо усунення йому перешкод у користуванні даним нерухомим майном. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування домоволодінням за адресою [ADDRESS] порушено й потребує захисту у спосіб, обраний позивачем. При розгляді зазначеного спору суд врахував положення статті 109 Житлового кодексу України, зокрема, про те, що, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню у рівних частках судові витрати у розмірі 114,70 грн. судовий та 500,00 гривень витрат на правову допомогу. До судових витрат, як зазначено в п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27.04.2006 р. затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, згідно з додатком. Відповідно до п. 1 додатку, витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Як встановлено судом, відповідно до договору від 05.07.2013 р. між позивачем та адвокатом [PERSON] останній надавав правову допомогу (а.с.24) Згідно квитанції позивач сплатив адвокату гонорар в сумі 500 грн. ( а.с. 9). Повноваження адвоката підтверджені копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с. 23). На підставі вищевикладеного та ст.ст.316, 317, 337, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 107 ЖК України,

Outcome: approved