Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про захист права власності, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що з 2003 року відповідач в спірному будинку[ADDRESS] не мешкає, а лише зареєстрована за зазначеною адресою. Оскільки позивач являється власницею 33/100 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, просить захистити її право власності та усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити відповідно до обставин, зазначених у позовній заяві. Не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач до суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань по суті позову не надала. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечував позивач. Вислухавши пояснення позивача, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.2002 року позивач, [PERSON], як спадкоємець після смерті матері, [PERSON], набула право власності на 33/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. За цією ж адресою, відповідно до записів будинкової книги, зареєстроване місце проживання відповідача, яка відповідно до довідки Малинської міської ради №734 від 12.11.2013 року, [PERSON] в будинку [ADDRESS] фактично з 2003 року не проживає. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Ч.2 ст. 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З показів свідка [PERSON] слідує, що відповідач за час реєстрації з 2003 року в будинку [ADDRESS] не проживає, оскільки фактично виїхала на постійне місце проживання в с. Гюнівка Приморського району Запорізької області. Відповідач не з'явившись до суду та не надавши належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, не виконав вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не отримано при розгляді справи. Таким чином, вважається доведеним той факт, що відповідач у спірному будинку не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим втратив своє сервітутне право на спірне житло.

Outcome: approved