Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи це тим, що 09.06.2006 р. між сторонами був укладений договір № DNH4КР29640151. Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав строковий кредит у розмірі 5005,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості відповідачем повинно було здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов, однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань щодо вчасного повернення кредиту та відсотків у результаті чого станом на 15.01.2013 р. виникла заборгованість у розмірі 37 028,54 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 37 028,54 грн. та судові витрати по справі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду і просив застосувати позовну давність. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № DNH4КР29640151, який складається із заяви позичальника, надалі - договір. Відповідно до умов договору відповідач отримав строковий кредит у розмірі 5005,00 грн. на строк 42 місяці, по 09.12.2009 р., включно, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредитом в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, що зазначена в Умовах. Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та умовах, встановленні договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 5005,00 грн. на терміни і на умовах, передбачених у кредитному договорі. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно п. 4.2. Умов, при порушенні позичальником зобов'язання щодо погашення кредиту він сплачує банку 6 % на місяць розрахункових від залишку погашеної заборгованості за кредитом. Із статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає іншій у власність грошові кошти, а інша - зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Як вбачається з статей 1048, 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 15.01.2013 р. відповідач має загальну заборгованість у розмірі 37 028,54 грн., які складаються з: 4219,06 грн. - заборгованість за кредитом; 13 760,58 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 16 809,45 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи - 500,00 (фіксована частина), 1739,45 грн. (процентна складова). Представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відмову в позові у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Строк дії кредитного договору № DNH4КР29640151 від 09.06.2012 р. закінчився 09 грудня 2009 року. ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом 21 лютого 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Посилання представника позивача на п. 5.5. Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), відповідно до якого позовна давність за вимогами стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором встановлена тривалістю в 5 років є безпідставним, оскільки умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт») підписані головою правління банку, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня і дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника. У Заяві не зазначено, що неврегульовані у ній питання регулюються відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особа, у Заяві є посилання на умови лише щодо сплати комісії та нарахування 6 % на місяць при порушення зобов'язань, а тому підстав вважати, що банком отримана згода [PERSON] на укладення кредитного договору з урахуванням вказаних Умов, на які посилається позивач, немає, а тому правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки Заявою позивальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 09 грудня 2009 року. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позивач міг довідатися про порушення свого права, однак, знаючи про порушення вказаних прав більше трьох років, позивач не звертався за його захистом до суду, а тому позивачем пропущено строки звернення до суду за захистом свого права, і відсутні підстави для його поновлення, що є підставою для відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed