Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до Служби енергетичного забезпечення Комунального підприємства «Київпастранс», однак вподальшому, відбулась заміна неналежного відповідача на належного - Комунального підприємства «Київпастранс». В своїх позовних вимогах позивач просив визнати наказ №36 від 1.07.2013 про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани за допущені грубі помилки та систематичне невиконання своїх функцій - неправомірним та скасувати його. Також, просив відповідача провести перерахунок заробітної плати за червень місця 2013 року який включає посадовий оклад - 3000,00 грн., премію, коефіцієнт трудової участі та «приробіток» із перерахунку середньомісячної заробітної плати за попередній рік роботи з травня 2012 року по квітень 2013 року. Також, просив стягнути із відповідача на свою користь 6000,00 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність заявлених вимог та надав письмові заперечення проти позову (а.с. 33-35). Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі - Постанова) Пленум Верховного Суду України звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Судом встановлено, що відповідно до наказу №36 від 01.07.2013 року, зокрема за допущені грубі помилки в роботі Відділу кадрів та систематичне невиконання своїх функцій, начальнику відділу кадрів [PERSON] об»явлено догану (а.с.3). У вказаному наказі підставами порушення позивачем грубих помилок при виконанні своїх трудових обов»язків на посаді начальника відділу кадрів, зокрема, зазначено, що [PERSON], а саме: 1. Замість оформлення на роботу з неповним робочим місяцем і оплатою за фактично відпрацьовані дні, студент денної форми навчання [PERSON] був оформлений на загальних умовах. 2. З 8.01. по 22.01.2013 року студенту [PERSON] була оформлена і надана оплачувана учбова відпустка з виплатою коштів. 3. При оформленні на роботу звільненого з депо ім.Шевченка за переводом водія трамваю [PERSON] в наказі №13-к зроблений запис про працевлаштування на загальних підставах.4. В трудових книжках несвоєчасно заносяться відомості про прийом на роботу, переміщення на роботі і.т.і (а.с.3). За порушення трудової дисципліни, відповідно до ст. 147 КЗпП України, до працівника може бути застосоване тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно змін і доповнень до Положення Служби енергетичного забезпечення, затвердженого наказом КП «Київпастранс» від 27.08.2004 №250 п.7.2. викладений в новій редакції, яка передбачає, що начальник Служби, його заступники, головний інженер та його заступники, головний бухгалтер приймаються на роботу та звільняються з роботи наказом Генерального директора підприємства (а.с.7). Натомість, оспорюваний наказ підписаний в.о. начальника Служби енергетичного забезпечення [PERSON], однак який згідно посадової інструкції має право приймати рішення про притягнення працівників до відповідальності за порушення трудової та дисциплінарної відповідальності (а.с.39). Згідно посадової інструкції начальника відділу кадрів КП «Київпастранс» (код КП 1232), позивач зобов»язаний готовити проект наказу про прийом, переведення, звільнення працівників (а.с.44). При цьому, суд зазначає, що накази № 02к від 10.01.2013, № 13к від 28.02.2012 і які згадані в наказі № 36 від 1.07.2013 про оголошення догани позивачу, були погоджені та підписані начальником Служби енергетичного забезпечення, головним бухгалтером та головним економістом (а.с. 3,4). Вимогами ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно пояснення позивача від 17.06.2013 року вбачається, що відповідачем було відібрано від позивача пояснення тільки стосовно надання відпустки на період екзаменаційної сесії [PERSON] (а.с.46). Натомість, доказів тому, що позивачу відповідачем пропонувалось згідно ч.1 ст.149 КЗпП України надати пояснення про вчинення інших порушень трудової дисципліни, які вказані в спірному наказі: 1. Замість оформлення на роботу з неповним робочим місяцем і оплатою за фактично відпрацьовані дні, студент денної форми навчання [PERSON] був оформлений на загальних умовах. 3. При оформленні на роботу звільненого з депо ім.Шевченка за переводом водія трамваю [PERSON] в наказі №13-к зроблений запис про працевлаштування на загальних підставах.4. В трудових книжках несвоєчасно заносяться відомості про прийом на роботу, переміщення на оботі і.т.і (а.с.3). - стороною відповідача надано не було. Як не було надано і доказів тому, чи до кожного із виявлених та зазначених в наказі №36 порушень застосовувались інші види дисциплінарного стягнення, що дає можливість стороні відповідача наголошувати на систематичному невиконанні [PERSON] своїх посадових обов»язків. Вимоги ст. 148 КЗпП України передбачають, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Тому суд прийшов до висновку, що відповідачем КП «Київпастранс» при притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності наказом №36 від 1.07.2013 року, також були порушені вимоги ст.148 КЗпП України в частині притягнення [PERSON] до відповідальності на оформлення на роботу водія трамвая [PERSON] наказом №13к від 28.02.2012 року. Відповідно до положень ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу Служби енергетичного забезпечення Комунального підприємства «Київпастранс» №36 від 1.07.2013 року в частині щодо застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани за допущення грубих помилок в роботі Відділу кадрів та систематичне невиконання своїх функцій, як такого, що винесений з порушенням зазначених вимог трудового законодавства. Натомість, позовні вимоги щодо проведення відповідачем перерахунку позивачу заробітної плати за червень місця 2013 року який включає посадовий оклад - 3000,00 грн., премію, коефіцієнт трудової участі та «приробіток» із перерахунку середньомісячної заробітної плати за попередній рік роботи з травня 2012 року по квітень 2013 року - є такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ніяким чином стороною позивача не обґрунтовані і жодного належного і допустимого доказу про порушення трудових прав відповідачем в частині оплати праці позивачу - надано не було. Що стосується відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000,00 грн., то слід зазначити наступне. Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вважає, що в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу [PERSON], оскільки останній наразі працює на займаній посаді, доказів спричинення моральної шкоди не представлено і вони відсутні в справі, тому суд діє відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Адже сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв'язку між діями відповідача та наслідками. Крім того, позивач не довів наявність негативних наслідків та причинний зв»язок між діями відповідача та спричиненими наслідками в разі їх наявності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Судові витрати судом розподіляються відповідно до ст.88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial