Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4127,85 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору № 022-12082-251107 від 25.11.2007 року позивач відкрив відповідачеві банківський рахунок № [NUMBER], видав платіжну картку та відкрив відновлювальну кредитну лінію. Відповідач використав кредитні кошти, але через неналежне виконання зобов'язань у відповідача виникла заборгованість за користування кредитом, розмір якої станом на 27.06.2013 року складає 4127,85 грн., у тому числі: 1047,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1200,56 грн. - заборгованість за відсотками, 1880,10 грн. - заборгованість за комісіями. Ухвалою Попаснянського районного суду Луганської області від 05.11.2013 року явка представника позивача була визнана судом обов'язковою, проте представник позивача у судове засідання жодного разу не з'явився, не повідомивши про причини неявки, хоча викликався судом неодноразово. Разом із тим, у тексті позову міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, а тому підстави для залишення позову без розгляду відсутні. Відповідачка та її представник також не з'явилися в судове засідання, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також письмові пояснення, в яких просили застосувати позовну давність. Таким чином, судовий розгляд здійснюється за відсутності сторін на підставі поданих ними доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. 25.11.2007 року між позивачем і відповідачем було укладено договір № 022-12082-251107 (а.с.5-8). На підставі цього договору позивач відкрив відповідачеві банківський рахунок № [NUMBER], видав платіжну картку та відкрив відновлювальну кредитну лінію, що не заперечувалося сторонами. Як вбачається з тексту позову (а.с.2-4), розрахунку ціну позову (а.с.17), заяви відповідача (а.с.38,39) та письмових пояснень представника відповідача (а.с.58), відповідач неодноразово використовував кредитні кошти з рахунку в межах кредитної лінії, при цьому останнє зняття коштів з рахунку мало місце 05.09.2008 р., а останнє погашення заборгованості за кредитом - 28.09.2009 р. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань у нього виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27.06.2013 року складає 4127,85 грн., у тому числі: 1047,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1200,56 грн. - заборгованість за відсотками, 1880,10 грн. - заборгованість за комісіями. Разом із тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У договорі № 022-12082-251107 відсутні положення про збільшення строку позовної давності та сторони не надали інших доказів, які б дозолили суду дійти іншого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 266 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд має визначити момент початку перебігу позовної давності. Судом встановлено, що 25.11.2007 року між позивачем і відповідачем було укладено договір № 022-12082-251107, який відповідно до ст.ст.1066, 1069 ЦК України є договором банківського рахунку з умовою кредитування. Суд бере до уваги положення п.5.2 зазначеного договору, згідно з яким договір діє «до повного виконання Сторонами зобов'язань за цим Договором». Проте ця обставина не може розглядатися судом як підтвердження того, що перебіг позовної давності не почався. При цьому суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому у ч.5 ст.261 ЦК України конкретизує це положення і визначає, що «за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання». Поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов'язання» є різними за змістом й визначаються різними статтями ЦК України. Зокрема, загальне визначення поняття «строк договору» міститься у ст. 631 ЦК України, згідно з якою строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Проте це положення не означає, що строк дії договору збігається зі строком виконання конкретного зобов'язання, що виникло на підставі договору, адже на підставі одного договору можуть виникати різні зобов'язання із різним строком (терміном) їх виконання. При цьому правила визначення строку (терміну) виконання зобов'язання регулюються положеннями ст. 530 ЦК України, а не ст. 631 ЦК України. Тож відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, «якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)». З викладеного можна зробити висновок, що визначення початку перебігу позовної давності щодо конкретного зобов'язання не залежить від того, чи закінчився строк дії договору, на підставі якого це зобов'язання виникло. Зокрема, ст. 261 ЦК України пов'язує початок перебігу строку позовної давності не з закінченням строку договору, а з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), тобто за зобов'язаннями з визначеним строком виконання - з моментом спливу строку виконання такого зобов'язання (ч.5 ст.261 ЦК України). Як вбачається з положень п.3.6 Договору № 022-12082-251107, держатель картки (відповідач) «зобов'язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді Обов'язкового мінімального платежу (ОМП), складові якого зазначаються у Тарифах» (а.с.5). Згідно Тарифів на обслуговування платіжних карток Visa Classic (а.с.9), ОМП складається із частки обов'язкового погашення тіла кредиту, яка становить 7% від суми використаних коштів станом на день розрахунку, а також відсотків, плати за обслуговування та інших платежів. Таким чином, договором встановлено зобов'язання відповідача повертати кредит щомісячно частками, при цьому обов'язковою складовою цих частин є частка тіла кредиту в розмірі 7% від суми використаних коштів станом на день розрахунку. Звідси початок перебігу строку давності для кожного щомісячного платежу слід вираховувати окремо. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 06.11.2013 року по справі 6-116цс13, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. В указаній постанові ВСУ зазначив, що хоча в цій справі договором було передбачено строк його дії - «до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань», але цим же договором передбачено обов'язок повернення кредиту частинами, а тому перебіг позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. При цьому слід брати до уваги переривання позовної давності. У справі, що розглядається, судом встановлено, що відповідач, яка отримала кредит згідно договору № 022-12082-251107, востаннє здійснила погашення заборгованості 28.09.2009 р., що в силу положень ст. 264 УЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності. Проте позивач звернувся до суду з позовом тільки 16.08.2013 року (а.с.2). При цьому сторонами не надано жодних доказів, які б підтверджували переривання перебігу позовної давності в період між 28.09.2009 р. та 16.08.2013 р. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення тієї частини заборгованості за кредитом, яка виникла до липня 2010 року включно, виходить за межі позовної давності. Як вбачається з розрахунку ціни позову (а.с.17), розмір заборгованості за тілом кредиту був незмінним з 01.09.2009 р. і до часу звернення до суду, та становив 1047,19 грн. Отже, згідно умов договору № 022-12082-251107 відповідач повинен був погашати, окрім інших платежів (відсотків, плати за користування кредитом тощо), не менше 7% від указаної суми, тобто не менше 73,30 грн. заборгованості за тілом кредиту, адже ця сума була визначена сторонами договору як обов'язкова частка Обов'язкового мінімального щомісячного платежу. За період з жовтня 2009 року (після переривання позовної давності) і до липня 2010 року, тобто за 10 місяців, які виходять за межі позовної давності, відповідач повинна була погасити, крім інших платежів (відсотків, плати за користування кредитом тощо), заборгованість за тілом кредиту в розмірі 733,00 грн. За цих обставин суд приходить до висновку, що за межі позовної давності не виходить вимога щодо сплати заборгованості за тілом кредиту лише в частині залишку цієї заборгованості, а саме: 1047,19 грн. - 733,00 грн. = 314,19 грн. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, стягненню не підлягають відсотки, нараховані до 15.09.2010 року, як такі, що виходять за межі позовної давності. При цьому, як зазначено в постанові ВСУ від 06.11.2013 року по справі 6-116цс13, при застосуванні позовної давності до зобов'язань щодо повернення кредиту частинами стягненню підлягають «несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів». Тобто відповідно до ст.266 ЦПК України відсотки слід стягувати лише з тієї частини заборгованості за тілом кредиту, яка знаходиться в межах позовної давності. Відповідно до умов договору № 022-12082-251107 розмір відсотків становить 29,9% річних (а.с.9). Згідно 2.4 даного договору нарахування процентів на використану кредитну лінію здійснюється на суму використаних коштів станом на кінець кожного дня за фактичну кількість днів користування кредитом у періоді нарахування з використанням методу: фактична кількість днів у місяці (28-30-31 днів) та фактичну кількість днів у році (365-366 днів). Отже, 29,9% річних від суми заборгованості за тілом кредиту 314,19 грн., що не виходить за межі позовної давності, складає 93,94 грн. З огляду на це, стягненню підлягають відсотки за періоди: з 16.08.2010 р. до 31.12.2010 р. (138 днів; 93,94 / 365 * 138 = 35,52 грн.), за 2011-2012 роки (93,94 + 93,94 = 187,88 грн.), з 01.01.2013 р. до 27.06.2013 р., тобто до дати, до якої позивач розраховував заборгованість і вимагав її стягнути (178 днів; 93,94 / 365 * 178 = 45,81 грн.), а всього на загальну суму 35,52 + 187,88 + 45,81 = 269,21 грн. Крім того, з урахуванням положень ст. 266 ЦК України не підлягає стягненню також заборгованість за комісіями, нарахованими до липня 2010 року на суму 376,02 грн. Проте заборгованість за комісіями за період з серпня 2010 року до 27.06.2013 року в сумі 1504,08 грн. не виходить за межі позовної давності, а тому підлягає стягненню. Хоча в розрахунку ціни позову указується також розмір заборгованості по пені, але в тексті позову відсутня вимога щодо її стягнення, а тому підстави для її стягнення відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача частину заборгованості, що не виходить за межі позовної давності (за період з 16.08.2010 р. до 27.06.2013 р.) на загальну суму 2087,48 грн., яка складається з: 314,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 269,21 грн. - заборгованість за процентами, 1504,08 грн. - заборгованість за комісіями. У задоволенні решти вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. Таким чином,

Outcome: partial