Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила визнати наказ начальника відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» про припинення трудового договору №1905/ос від 31.07.2013 незаконним. Також, просила поновити її на посаді провідника пасажирських вагонів у Відокремленому підрозділі Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об»єднання «Південно-Західна залізниця» з 31.07.2013 року. А також просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2013 по день її поновлення в розмірі 24000,00 грн., а також моральну шкоду 8000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона працювала у відповідача на посаді провідника пасажирських вагонів на контрактній формі трудового договору. Останній контракт було укладено терміном на 3 роки з 22.12.2010 року по 22.12.2013 року. За час своєї роботи дисциплінарних стягнень не мала, неодноразово заохочувалася керівництвом за успіхи у роботі однак 31.07.2013 року наказом начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський № 1905/ос від 31.07.2013 року вона була звільнена з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Однак, 25.06.2012 висновком ЛЕК вузлової лікарні Чернігів позивача було визнано непридатною до роботи за професією провідником пасажирських вагонів і 31.07.2012 наказом № 1762 її було відсторонено від роботи (без збереження заробітної плати) згідно ст. 169 КЗпП України. У період з 31.07.2012 по 14.01.2013 року позивач знаходилась у відпустці та на лікарняному. Тобто до моменту звільнення згідно наказу № 1762 від 31.07.2012 року була відсторонена від виконання посадових обов'язків провідника пасажирських вагонів і відповідно не могла бути звільнена за п.4. ст. 40 КЗпП України - прогул, оскільки не була допущена до виконання своїх посадових обов'язків. Звільнено позивача згідно наказу від 1905/ос від 31.07.2013 року за прогул з 14.01.2013, тобто з моменту виявлення Дисциплінарного проступку і до моменту звільнення пройшло 6,5 місяці що є порушенням вимог статті 148 КЗпП України. Також просить звернути увагу на те, що її було звільнено з 14.01.2013 наказом від 31.07.2013 тобто заднім числом, що не допускається трудовим законодавством України. Моральну шкоду позивач оцінює в 8 000,00 виходячи із того, що вчинення незаконних дій з боку відповідача щодо звільнення само по собі призводить до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від мене додаткових зусиль для організації свого життя, а також зусиль для відновлення порушених діями відповідача трудових прав в суді. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги із викладених в позові причин. Представник відповідача проти позову заперечував, посилався на те, що 12.06.2012 [PERSON] після частих хвороб була направлена роботодавцем на позачерговий медичний огляд і висновком ЛЕК від 25.06.2012 позивачка була визнана непридатною до роботи за професією провідника пасажирських вагонів. Відповідно до ч.1 ст.170 КЗпП України позивачка листом була повідомлена про необхідність ознайомлення з вакантними посадами,однак позивач 14.01.2013 повинна була з»явитися до нарядника поїзних бригад, однак до кінця робочого дня вона не з»явилась, оскільки місце перебування її було невідоме, відповідач вирішив з»ясувати причини її відсутності на робочому місті і направляв відповідні запити, намагаючись з»ясувати чи були у [PERSON] поважні причини для відсутності на робочому місті і тільки 15.07.2013 встановлено, що [PERSON] здійснила прогул без поважних причин з 14.01.2013р. А у відповідності до вимог ч.5 ст.43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на звільнення позивача. Крім того, моральну шкоду відповідач також вважає недоведеною і просить і цій частині позовних вимог також відмовити. Заслухавши представників сторін, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі - Постанова) Пленум Верховного Суду України звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) №1905/ос від 31.07.2013 року звільнено 14.01.2013 року провідника пасажирського вагона [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення слугувати акт від 14.01.2013, ненадання профспілковим комітетом в установлений термін відповіді на подання від 4.07.2013 №1508 (а.с.5). З приводу відсутності позивача на роботі складений акт від 14.01.2013 зі змісту якого вбачається, що відповідно до листка непрацездатності серії АВБ №010448 та залишку раніше відпрацьованих годин [PERSON] повинна була з»явитися до нарядника поїзних бригад 14.01.2013. Замість неї листок непрацездатності приніс її чоловік [PERSON] о 14 год.00 хв., а сама [PERSON] до кінця робочого часу (17 год.00 хв.) так я не з»явилась (а.с.7). Відповідно до ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера його застосування визначається законами України. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Вимогами ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідачем було двічі направлено листи із повідомленнями про вручення [PERSON] з пропозиціями повідомити причину неявки не роботі, однак доказів про їх отримання позивачем надано не було. В свою чергу, не було надано доказів щодо надання пояснень з приводу невиходу на роботу 14.01.2013р. та доказів ознайомлення під підпис працівника з наказом про його звільнення. Крім того, подальші дії ДТГО «Південно-Західна залізниця» стосовно намагання з»ясуватичи були у [PERSON] поважні причини для відсутності на робочому місці, а саме: направлення відповідних запитів до Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області, Ніжінській центральній міській лікарні ім.М.Галицького, - не передбачені вимогами чинного законодавства і призвели до порушення відповідачем вимог ст.148 КЗпП України, згідно яких дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. А в даному випадку до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення після спливу визначеного законом строку притягнення до дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, так як з часу виявлення проступку 14.01.2013, і до дня звільнення 31.07.2013, - пройшло більше 6 місяців, а тому позовні вимоги щодо визнання наказу незаконним і поновлення на роботі позивача підлягають задоволенню. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не було надано жодного належного і допустимого доказу щодо відсторонення її від посади згідно наказу №1762 від 31.07.2012, оскільки таким обставинам не надано жодного належного і допустимого доказу і ніяких клопотань з боку сторін про його витребування не надходило і судом не вирішувалось. Натомість, в матеріалах справи міститься направлення на обов»язковий медичний огляд працівника і згідно висновку медичної комісії [PERSON] визнано непридатною до роботи за професією. Доказів тому, що позивач погодилась на переведення на більш легку роботу, сторонами надано не було. А положення п.24 Постанови передбачають, що працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров»я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП України. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв»язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП України, якщо наявні передбачені ним умови. При вирішенні даного спору, суд звертає увагу, що позивачем не було надано жодного доказу, що вона являється членом виборного профспілкового комітету, тому вимоги ч.3 ст.252 КЗпП України в даному випадку не застосовуються. Натомість, відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідачем поданням №1508 від 4.07.2013 звернулось до Вільної профспілки працівників станції Київ-Пасажирський ПЗЗ, членом якої є позивач, для надання згоди на звільнення (а.с.6). Згідно ч.5 ст.43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Враховуючи, що вільна профспілка працівників станції Київ-Пасажирський ПЗЗ в установлений термін не надала відповідь керівництву, відповідно до вищевказаних вимог чинного законодавства, профспілкова організація надала згоду на звільнення [PERSON] Відповідно до вимог, передбачених ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вказане, враховуючи, що звільнення [PERSON] з боку відповідача відбулось із вищазазначеними порушеннями вимог чинного трудового законодавства, зокрема і стосовно строків притягнення до такої відповідальності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2013 року по 9.12.2013 року. При цьому, суд виходив і з розміру середньої заробітної плати 85,32 грн. в день згідно довідки про доходи і діючи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». В загальній сумі за 231 робочих днів вимушеного прогулу із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 85,32 грн., складає 19708,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу [PERSON], оскільки доказів цьому не представлено і вони відсутні в справі, тому суд діє відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Адже сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв'язку між діями відповідача та наслідками. Крім того, позивач не довела наявність негативних наслідків та причинний зв»язок між діями відповідача та спричиненими наслідками в разі їх наявності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Згідно п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, тому суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial