Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

18 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вказаним позовом до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». В позовній заяві посилалася на те, що 1 червня 2012 року вона була прийнята агрономом-бригадиром плодоовочевої бригади ДП «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». 2 січня 2013 року вона була звільнена за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, в зв'язку з чим з 11 січня 2013 року по 31 травня 2013 року Миргородським міськрайонним центром зайнятості провадилась виплата їй допомоги по безробіттю. Відповідно до умов п.3.19 Колективного договору, укладеного між адміністрацією вказаного підприємства та його профспілковим комітетом власник зобов'язується у разі звільнення з роботи за згодою сторін працівників ДП «СГП імені Іваненка» і перебування їх на обліку в центрі зайнятості протягом наступних місяців (липень-березень) гарантувати, протягом та після закінчення визначеного терміну перебування в центрі зайнятості, даним працівникам працевлаштування на робочих місцях (посадах) із збереженням безперервного стажу. На свою заяву від про прийняття на роботу від 24 жовтня 2013 року вона отримала відмову відповідача листом № 341 від 29 жовтня 2013 року. Вважала вказану відмову незаконною з огляду на вимоги ст.ст.5, 7 Закону України «Про колективні договори і угоди». Внаслідок незаконної відмови у прийнятті на роботу вона має вимушений прогул з 24 жовтня 2013 року. Посилаючись на роз'яснення, що містяться у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» позивачка просила: зобов'язати директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» укласти трудовий договір з нею на виконання роботи агронома-бригадира плодоовочевої бригади з 24 жовтня 2013 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2013 року по день винесення рішення. Під час судового розгляду справи позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представники відповідача Хоменко В.М. і Матрьонін Є.О., що діють на підставі відповідних довіреностей (а.с. 50, 51) в судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. По суті позову пояснили, що 24 жовтня 2013 року на адресу підприємства надійшов лист від позивачки із заявою про прийняття на посаду агронома-бригадира плодоовочевої бригади та копією першого аркуша з трудової книжки, тобто позивачкою в порушення вимог п.2 ст.24 КЗпП України не було надано документи, необхідні для прийняття на роботу. Крім того, згідно штатного розпису ДП «СГП імені Іваненка» у ньому відсутня посада агронома-бригадира плодоовочевої бригади. Також зазначили, що 31.05.2013р. позивачка за направленням Миргородського міськрайонного центру зайнятості була прийнята на роботу до ТОВ АФ «Миргородська» підсобним робітником рільничої бригади з 01.06.2013р., але не приступила до своїх функціональних обов'язків без поважних причин. З вказаних підстав вважали, що відмова у прийнятті на роботу до ДП «СГП імені Іваненка» позивачки на посаду агронома-бригадира плодоовочевої бригади є обгрунтованою та законною, тому її вимоги є безпідставними. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є директором Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» і відповідно до своїх посадових обов'язків складає штатний розпис підприємства виходячи з економічної ситуації, яка склалася на підприємстві та потреби у працівниках. У 2013 році штатний розпис змінювався двічі - станом на 16 лютого 2013 року та станом на 1 липня 2013 року, який діє на даний час. Вказаними штатними розписами посада агронома-бригадира плодоовочевої бригади не передбачена в зв'язку з відсутністю необхідного обсягу роботи. При зверненні позивачки до нього з питань працевлаштування їй була запропонована інша робота від якої вона відмовилась. В зв'язку з викладеним вважав що позов не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що позивачка 01.06.2012 року була прийнята на посаду агронома-бригадира плодоовочевої бригади Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». 02.01.2013 року позивачка звільнена за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. З 11.01.2013р. Миргородським міськрайонним центром зайнятості розпочата виплата позивачці допомоги по безробіттю відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст.22, п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка припинена 31.05.2013р. відповідно до п.1 ст.31 зазначеного Закону. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивачки (а.с.13-14). 24 жовтня 2013 року позивачка поштою направила на ім'я директора ДП «СГП імені Іваненка» заяву про прийняття її членом господарства та надання роботи агронома-бригадира плодоовочевої бригади згідно п.3.19 Колективного договору (а.с.24). Згідно листа відповідача № 341 від 29 жовтня 2013 року, направленого у відповідь на заяву позивачки, адміністрація ДП «СГП імені Іваненка» не має змоги прийняти її на роботу агрономом-бригадиром в зв'язку з відсутністю штатної одиниці (а.с.27). Відсутність у відповідача посади агронома-бригадира плодоовочевої бригади підтверджується копіями штатного розпису на 2013 рік, затвердженого 16.02.2013р. (а.с.28-30) та 01.07.2013р. (а.с.31-34), який діє до цього часу. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності з ч.2 ст.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Ця вимога законодавства позивачкою при зверненні до відповідача із вищевказаною заявою дотримана не була. Крім того, відповідно до ч. 2 ст.232 КЗпП України суди безпосередньо розглядають позови про відмову в укладенні трудових договорів осіб, зокрема, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов'язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв'язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби) або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП України. Як встановлено судом, позивачка до зазначених категорій працівників не відноситься, отже не належить до осіб, з якими відповідач був зобов'язаний укладати трудовий договір відповідно до чинного законодавства. Порушенням відповідачем гарантій, передбачених ст.22 КЗпП України, вона свої позовні вимоги також не обгрунтовує, а посилається на порушення відповідачем п.3.19 колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка», зареєстрованого управлінням праці та соціального захисту населення Миргородської райдержадміністрації 17 липня 2009 року за № 14 (а.с.36-43). Згідно ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали у порядку, визначеному цим колективним договором. Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Докази того, що такі заходи вживалися профспілковим комітетом Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» з приводу порушення вимог колективного договору, на які посилається позивачка, в ході судового розгляду справи не надані. При цьому суд також вважає, що передбачене п.3.19 колективного договору зобов'язання відповідача гарантувати працевлаштування позивачки після закінчення визначеного періоду перебування в центрі зайнятості на тому самому робочому місці (посаді) не може бути реалізоване, тому що на підприємстві на час звернення позивачки із заявою про прийняття на роботу відсутня посада агронома-бригадира плодоовочевої бригади а збереження цієї посади за відсутності у ній потреби є позбавленням власника або уповноваженого ним органу можливості в повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки з підбору та розміщення кадрів, а також задовольняти свої виробничі потреби у працівниках певної спеціальності та кваліфікації і проводити зміни в організації виробництва і праці, що є порушенням його права. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідачем було дотримано норм законодавства, що регулюють укладення трудового договору, тому підстави для застосування положень ст.235 КЗпП України відсутні. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed