Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Сторони починаючи з 12 липня 1986 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, при цьому фактично шлюбні відносини були припинені з 01 лютого 2013 року, так як позивач фактично створив іншу сімю. Під час шлюбу, а саме 20 вересня 2007 року на підставі договору оренди землі, який був укладений між позивачем та Попаснянською райдержадміністрацією, позивачу під будівництво кафе-бару була надана в оренду на строк 25 років земельна ділянка загальною площею 0,15га, яка розташована за межами населених пунктів та знаходиться на території Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області. Після чого протягом 2008-2009 років сторонами за спільні гроші на орендованій земельній ділянці без належного дозволу та затвердженого проекту самовільно був збудований Комплекс виробничих будівель та споруд «Кафе-бар Фірюза +» загальною площею 759,7 кв.м., якому була присвоєна поштова адреса: Луганська область Попаснянський район Калинівська селищна рада Комплекс виробничих будівель та споруд №10. Також КП «Попаснянське районне бюро технічної інвентаризації» був виготовлений технічний паспорт на вищезазначене нерухоме майно, фактичним власником якого був зазначений позивач. Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач в поданому позові також зазначає, що самовільно побудоване ними нерухоме майно відповідає будівельним нормам та правилам та придатне до експлуатації, що підтверджується Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж. Разом з тим, після фактичного припинення шлюбних відносин сторони не досягли між собою домовленості щодо добровільного розділу спільно набутого під час шлюбу вищезазначеного нерухомого майна. А тому в поданому позові позивач просить суд визнати за сторонами право спільної власності подружжя на самовільно збудоване нерухоме майно та поділити майно, набуте сторонами під час шлюбу, залишивши позивачу в постійне користування нерухоме майно у вигляді Комплексу виробничих будівель та споруд №10, розташованого за межами населених пунктів на території Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області, при цьому стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 76 500 грн., що складає 1/2 частку вартості спільно набутого нерухомого майна. До початку розгляду справи по суті позивач надав до суду заяву, згідно змісту якої підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, справу просив розглянути без його участі. Відповідач згідно наданої заяви позов визнав в повному обсязі, справу просив розглянути без його участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В суді без заперечень з боку сторін було встановлено, що сторони дійсно перебувають в зареєстрованому шлюбі, що також підтверджується і письмовими доказами на а.с.5-17, при цьому фактично шлюбні відносини були припинені з 01 лютого 2013 року, так як позивач фактично створив іншу сімю. Також судом встановлено, що під час шлюбу, а саме 20 вересня 2007 року на підставі договору оренди землі, який був укладений між позивачем та Попаснянською райдержадміністрацією, позивачу під будівництво кафе-бару була надана в оренду на строк 25 років земельна ділянка загальною площею 0,15га, яка розташована за межами населених пунктів та знаходиться на території Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області. Після чого протягом 2008-2009 років сторонами за спільні гроші на орендованій земельній ділянці без належного дозволу та затвердженого проекту самовільно був збудований Комплекс виробничих будівель та споруд «Кафе-бар Фірюза +» загальною площею 759,7 кв.м., якому була присвоєна поштова адреса: Луганська область Попаснянський район Калинівська селищна рада Комплекс виробничих будівель та споруд №10. Також КП «Попаснянське районне бюро технічної інвентаризації» був виготовлений технічний паспорт на вищезазначене нерухоме майно, фактичним власником якого був зазначений позивач. Вищезазначені визнані сторонами фактичні обставини також підтверджуються письмовими доказами на а.с.34-64. Згідно ст.331 ч.1 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Разом з тим, відповідно до вимог ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Також судом враховується, що відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, повязаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина пята статті 376 ЦК). При цьому, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства України, судом із наданих позивачем доказів було встановлено, що експертом [PERSON], який діє на підставі сертифікату, виданого 13 червня 2013 року Атестаційною архітектурно-будівельною комісією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового комунального господарства України, на замовлення позивача був виготовлений Звіт «Про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж», згідно висновків якого за результатами проведення технічного обстеження обєкта нерухомості «Кафе-бар Фірюза+» за адресою Луганська область Попаснянський район Калинівська селищна рада, Комплекс виробничих будівель та споруд №10, було встановлено, що обєкти є капітальними спорудами, роботи по будівництву, капітальному ремонту та реконструкції проведені згідно вимог державних стандартів будівельних норм та правил, обєкт відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації. Таким чином судом встановлено, що позивачем під час шлюбу за спільні кошти та на відведеній в оренду строком на 25 років земельній ділянці було самовільно побудоване нерухоме майно з дотриманням вимог державних стандартів будівельних норм та правил. Враховуючи вищенаведене та вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права спільної власності подружжя на самовільно збудоване нерухоме майно, судом враховується, що відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, згідно ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. А тому, суд вважає можливим позовні вимоги в цієї частині позову визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що відповідно до експертного висновку (а.с.19) вартість спільно набутого нерухомого майна складає 153 000 грн., при цьому сторони погодились з такою оціночною вартістю, у звязку з чим відмовились від проведення по справі судово-будівельної експертизи. При цьому суд зазначає, що в дійсний час неможливо підрахувати вартість будівельних матеріалів, за допомогою яких було побудовано нерухоме майно, а також визначити вартість самих таких робіт. Вирішуючи позов в частині розділу спільного сумісного майна подружжя судом враховується, що відповідно до вимог ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. А неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Також, згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що побудоване подружжям нерухоме майно неможливо поділити між сторонами реально, при цьому жоден з подружжя на час розгляду справи не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у розмірі 76 500 грн., що складає 1/ 2 частину від вартості нерухомого майна. А тому, при таких обставинах суд прийшов до висновку, що в задоволенні цієї частини позову слід відмовити за необгрунтованістю, а спільне набуте під час шлюбу нерухоме майно необхідно залишити сторонам на праві спільної часткової власності, визнавши за кожним право на 1/2 частку цього нерухомого майна без його реального поділу. Вирішуючи позов таким чином судом враховується, що загальна ціна позову складає 153 000 грн., при цьому позивачем при зверненні до суду було сплачено на користь держави судовий збір у розмірі 1530 грн., що підтверджується квитанцією на а.с.1. А тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частку понесених ним по справі судових витрат, що складає 765 грн. На підставі викладеного, ст.ст.57-71 СК України, ст.ст.331,376 ЦК України,

Outcome: partial