Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

17 червня 2013 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 12 квітня 1966 року вона уклала шлюб з [PERSON], якому на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване у [ADDRESS]. 21 липня 2006 року вона разом з чоловіком, як подружжя, склали заповіт в якому зазначили, що усе належне їм майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать їм на час посвідчення заповіту на праві спільної сумісної власності та належатимуть їм на день смерті, заповіли [PERSON], а сина - відповідача [PERSON], вони спадщини позбавляють. [INFO] її чоловік помер і на день його смерті відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги була вона, донька [PERSON] та син [PERSON]. Звернувшись до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з метою написання заяви, що вона приймає спадщину після смерті чоловіка, їй було відмовлено, оскільки вона мешкала разом із спадкодавцем, а тому і так фактично прийняла спадщину. Її донька [PERSON], звернулась із заявою до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, в якій відмовилась від прийняття спадщини за законом на користь матері [PERSON]. Також з заявою звернувся і відповідач. Позивач вважає, що їй повинно перейти у спадщину в цілому все домоволодіння, оскільки її дочка відмовилась від своєї спадщини на її користь, а вона та померлий чоловік позбавили відповідача права на спадщину, уклавши заповіт подружжя. Однак на її прохання видати свідоцтво про право на спадщину за законом, нотаріус Восьмої державної нотаріальної контори їй відмовила, з посланням на ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом, в якому вона просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.2-4). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с.182-185). Третя особа - державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надіслала на адресу суду копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON]. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа - [PERSON] просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вказуючи на те, що відповідач ніколи не здійснював догляд за батьком, останній не мав наміру залишати йому ніякого майна, що і стало наслідком складання заповіту про усунення відповідача від спадщини. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Суд встановив, що 12 квітня 1966 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. 17 серпня 1973 року [PERSON], як власник ? частини домоволодіння у м. Дніпропетровську по [ADDRESS] заповів своє майно [PERSON], про що свідчить копія заповіту (а.с.25). 10 квітня 1998 року [PERSON] склав заповіт, яким належну йому ? частину домоволодіння у м. Дніпропетровську по [ADDRESS], заповів своїй доньці третій особі - [PERSON] (а.с.24). 27 листопада 2002 року [PERSON], мати [PERSON], заповіла останньому все належне їй майно, з чого б воно не складалося, на випадок її смерті (а.с.60). Після смерті [PERSON] [INFO], [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.12.2010 року, за яким набув право власності на домоволодіння у м. Дніпропетровську по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку з господарчо - побутовими будівлями до житлового будинку літ. А-1, загальною площею 51,4 кв.м, житловою площею 37,0 кв.м., примикають господарчо-побутові будівлі: літня кухня літ. Б, сарай літ. В, душ літ Е, сарай (тимчас.) літ. К, сарай літ. Г, убиральня літ. 3, сарай літ. Ж, споруди № 1-7,І (а.с.57-58). Вказане свідоцтво на спадщину за заповітом від 24.12.2010 року було зареєстроване 13 січня 2011 року у КП «ДМБТІ». 21 липня 2006 року позивачка та її чоловік [PERSON], як подружжя, склали заповіт в якому зазначили, що усе належне їм майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать їм на час посвідчення заповіту на праві спільної сумісної власності та належатимуть їм на день смерті, заповіли [PERSON], а сина [PERSON], вони спадщини позбавляють, що є особистим волевиявленням подружжя (а.с.6). В судовому засіданні позивач пояснила, що причиною посвідчення такого заповіту стала поведінка сина, який не надавав їм ніякої допомоги, не спілкувався про батьків, не підтримував їх морально, що стало наслідком її звернення до суду про стягнення аліментів на своє утримання з сина - відповідача [PERSON] Пояснення позивачки в цій частині узгоджуються і з витягом з кримінального провадження № 12013040700001093, відкритого за ч. 1 ст. 164 КК України за заявою позивачки про ухилення відповідача від сплати аліментів на її користь за рішенням суду (а.с.169 - 175) та поясненнями третьої особи - [PERSON], яка наголошувала в судовому засіданні про те, що відповідач все життя не турбувався про батьків, допомоги в їх утриманні ніколи не надавав. [INFO] чоловік позивачки [PERSON], помер про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.10). На день його смерті відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги є дружина померлого [PERSON], його дочка, [PERSON] та син - відповідач [PERSON]. Позивач, в силу положень ст. 1269 ЦК України є такою, що прийняла спадщину, так як фактично проживала з померлим чоловіком. Дочка, [PERSON], звернулась із заявою до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, в якій відмовилась від прийняття спадщини за законом на користь матері [PERSON] (а.с.7). З заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], також звернувся відповідач (а.с.32). 7 червня 2013 року нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії з огляду на те, що слід тлумачити заповіт від 21.07.2006 року, оскільки з його змісту охоплюється лише майно подружжя, а домоволодіння [ADDRESS], не є спільним майном подружжя (а.с.56). Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються норами Цивільного кодексу України в редакції 2003 року. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статей 202, 1233, 1243 ЦК України заповіт подружжя є односторонньою угодою (дією однієї сторони, яка представлена двома особами), в якій не передбачено жодних умов і зобов'язань для спадкодавців за їх життя, і може мати негативні наслідки лише після смерті спадкодавців для інших осіб у вигляді позбавлення права на спадщину, а не для заповідача. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1235 ЦК України, спадкодавець може заборонити успадковувати власну спадщину тим чи іншим спадкоємцям за законом і це є прямим позбавленням права на спадкування за наявності безпосередньої вказівки про це в заповіті. Причина позбавлення спадкоємця права на спадкування може зазначатися або не зазначатися у заповіті, проте навіть у випадку вказання цієї причини спадкоємець, позбавлений права на спадкування, не може вимагати визнання розпорядження про позбавлення недійсним на тій підставі, що причина, вказана в заповіті, не відповідає дійсності. Таким чином, право заповідача на позбавлення спадкоємців є абсолютним цивільним правом, яке не залежить від жодних умов. Заповіт подружжя від 21 липня 2006 року відповідає нормам цивільного законодавства та виражає волю подружжя щодо позбавлення відповідача права на спадкування, а тому визначене у заповіті абсолютне право заповідачів, не може залежати від обставин, про які наголошує відповідач та обмежуватися зокрема випадками, передбаченими ст. 1223 ЦК України. Про це також було роз'яснено подружжю [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] під час посвідчення заповіту подружжя від 21.07.2006 року, які лише при таких умовах, як позбавлення сина [PERSON] спадщини, погодилися на складання такого заповіту, що узгоджується з відповіддю приватного нотаріуса на позовну заяву (а.с.59). Не зважаючи на те, що спірне домоволодіння один із подружжя (померлий [PERSON]) набув шляхом його успадкування після смерті своїх батьків, зміст заповітів від 10 квітня 1998 року, яким він заповів належну йому ? частину домоволодіння у м. Дніпропетровську по [ADDRESS] своїй доньці (а.с.24) та заповіту подружжя від 21 липня 2006 року, яким вони також заповіли донці все належне їм майно на день смерті, безумовно свідчать про волю спадкодавців позбавити сина [PERSON] спадщини, що не суперечить вимогам ст. 1235 ЦК України. Таким чином, при наявності поданої донькою [PERSON] заяви про відмову від прийняття спадщини за законом на користь матері [PERSON] (а.с.7) та існуючої волі подружжя про усунення відповідача від права на спадкування, остання є єдиною спадкоємицею майна за законом, яке вона має право отримати в цілому. Приходячи до такого висновку, суд виходив з того, що відповідачем не оспорювався зміст заповіту подружжя, про його тлумачення в порядку ст. 1256 ЦК України, він вимог не ставив, отже потенційно погодившись з волею своїх батьків про усунення його від спадкування не заявляючи на протязі всього часу вимог про визнання за ним права на спадщину, на яку б він вважав мав право. Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved