Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 13 серпня 1998 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який був розірваний, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 04 від 19 січня 2011 року. Від даного шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Посилався на те, що між ним та відповідачкою не досягнута згода щодо поділу майна, яке ними було нажите за час спільного проживання, тому просив здійснити поділ спільного майна подружжя: одноповерхового житлового будинку з мансардним поверхом - літ. «Е», загальною площею 163,20 кв.м, який розташований по вул. Центральній, 57 в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області, визнавши за ними право власності І-1 частину холу зі сходами площею 6,7 кв.м., І- 2 загальну кімнату 23,50 кв.м., І-3 ванну 6,2 кв.м., І- 4 кабінет - 14,60 кв.м., І-5 їдальню 12 кв.м., кухню 8,30 кв.м., топічну 3,60 кв.м., всього площею 74,90 кв.м., загальною вартістю 282 315,00 гривень, а відповідачці, як другому співвласнику виділити: І-1 частину холу зі сходами площею 13,30 кв.м., Мс-1 хол зі сходами 10, Мс-2 спальню 13,30 кв.м., Мс- 4 дитячу кімнату - 12 кв.м., Мс-5 гардеробну 9,5 кв.м., Мс- 6 горище 6,10 кв.м., Мс-7 ванну 6,2 кв.м., всього площею 88,30 кв.м., загальною вартістю 319 855,00 гривень та стягнути з відповідачки на його корить різницю в частці спільного майна подружжя в сумі 24 270 (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят) гривень. А також стягнути з [PERSON] на його користь різницю в частці спільного майна подружжя в сумі 24 270,00 гривень та судові витрати і витрати по справі в сумі 6 361,00 гривень за проведення висновку експертного будівельно технічного дослідження, банківську комісію, витрати на правову допомогу, тощо. В процесі розгляду справи [PERSON] була залучена до розгляду справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, оскільки остання звернулася до суду із позовом до позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON], вказуючи на те, що 04 червня 2003 року між нею та її дочкою [PERSON] було укладено договір позики, на виконання якого нею через відділення банку Райфайзен банк Аваль з Італії, де вона на той час працювала, на особистий банківський рахунок доньки було перераховано 29 800 євро для будівництва нового житлового будинку. Вказувала на те, що вона надавала кошти на будівництво спірного житлового будинку, так як, згідно умов договору позики, вона мала отримати частку в майні після здачі будинку до експлуатації. А тому просила поділити житловий будинок з мансардним поверхом - літ. «Е», загальною площею 163,20 кв.м, який розташований по вул. Центральній, 57 в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області між нею та позивачем і відповідачкою, виділивши їй частку майно на суму 29 800 євро, що відповідає 309 410,00 гривень та виділити [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки житлового будинку, що залишиться після отримання нею своєї частки майна в натурі та визнати за ними право власності на виділені частки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Позов третьої особи [PERSON] не визнали повністю, посилаючись на його безпідставність, так не було доведено, що кошти, які надавалися [PERSON] були використані на будівництво саме спірного житлового будинку, а також виходячи із того, що договір позики не може бути підставою виникнення права власності на новостворене майно. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали просили відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю, посилаючись на те, що будинок було побудовано на кошти її матері [PERSON] Позов [PERSON] визнали повністю та просили його задовольнити. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили позов [PERSON] задовольнити повністю та надали аналогічні пояснення, які викладені в позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 13 серпня 1998 року. 19 січня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 04. Від шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які проживають у спірному будинку, за якими доглядає [PERSON] третя особа по справі, яка проживає поряд із ними. 22 березня 2004 року [PERSON], на підставі договору дарування, отримала від свого батька житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області по вул. Центральній № 57. На території даної садиби вона, перебуваючи у шлюбі із своїм чоловіком [PERSON] розпочали будівництво спірного житлового будинку. У будівництві подружжю допомагали батьки і родичі обох сторін. Дані обставини в судовому засіданні сторонами не заперечувалися а також були підтверджені показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Після розірвання шлюбу відповідачкою було здано житловий будинок літ Е по вул. Центральній № 57 в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області в експлуатацію. Зокрема 18 лютого 2011 року за її замовленням було складено висновок експертного будівельно технічного дослідження, з якого вбачається, що ступінь завершеності вказаного житлового будинку становить 97 % та відповідає вимогам державних будівельних, санітарно гігієнічних та протипожежних норм і правил. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що сторони проживали в даному будинку і після розірвання шлюбу нічого в будинку не добудовувалося та не перероблялося, а тільки відповідачкою здійснювалося поточне утримання будинку, що було нею визнано в судовому засіданні. 19 червня 2012 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою вул. Центральна, № 57 в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області. Дослідивши представлені по справі докази, суд приходить до висновку, що доказів належності спірного будинку до особистої власності одного з подружжя сторонами не надано, отже будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Оскільки спірний будинок був побудований сторонами під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Згідно висновку будівельно-технічного дослідження №1321 від 15 жовтня 2012 року ринкова вартістю житлового будинку літ. Е, що знаходиться в с. Сучевени Глибоцького району Чернівецької області по вул. Центральній №57 становить 591 170,00 гривень. В даному висновку експертизи визначені варіанти поділу спірного нерухомого майна (а.с.19-34). Відповідачкою не надано інших доказів, щодо вартості спірного будинку та не запропоновано іншого варіанту його поділу. Що стосується висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1309 від 01 листопада 2013 року, яка була проведена за клопотанням відповідачки, то суд не може брати його за основу, оскільки експертизою визначено варіанти поділу між позивачем та відповідачем, а також і третьою особою [PERSON], за якою підстав визнавати право власності на спірне майно немає. Суд відхиляє доводи відповідача та її представника про те, що кошти на будівництво надавалися її матірю, оскільки в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на їх підтвердження, зокрема надані документи про переказ грошей не підтверджують дані доводи. Згідно ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Законодавець визначає, що майно подружжя, здобуте під час перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя і вони мають рівні права на придбане спільне майно з рівними частками. При цьому, обумовлює, що між подружжям можливий поділ спільного майна за домовленістю, або визначення частки на це майно визначається за законом. Із загального правила поділу спільного майна подружжя, законодавцем робиться виключення: спільне майно подружжя, при відсутності їх домовленості, можливо поділити за рішенням суду, що передбачає збільшення або зменшення частки одного з подружжя, з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Тобто, при поділі майна подружжя за рішенням суду, яке зв'язано зі збільшенням або зменшенням частки одного із подружжя у сумісній власності, повинні бути встановлені судом такі обставини, що повинні суттєво вплинути на зміну цього розподілу та визначення їх часток. Отже, законодавець надає право суду зменшувати або збільшувати частку одного із подружжя, при цьому чітко зазначає обставини, які мають для цього істотне значення, а саме бездіяльність, протиправні або неправомірні дії іншої сторони щодо спільного майна, а також ухилення щодо виховання, утримання неповнолітніх дітей, або непрацездатних повнолітніх дітей, за умови, що розмір аліментів, що сплачується іншою стороною є недостатнім для їх забезпечення. Інші умови не визначаються, отже цей перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Слід зазначити, що наявність цих умов повинно бути доведено у суді, наданням відповідних доказів, що можуть впливати на зменшення або збільшення частки майна подружжя. В судовому засіданні відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що позивач проявив бездіяльність, протиправність або неправомірність щодо спільного майна, а також доказів того, що позивач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей. Крім того, [PERSON] в ході розгляду справи з зустрічним позовом не зверталась, про необхідність збільшення своєї частки у встановленому законом порядку не просила, доводи нічим не підтверджувала, доказів суду не надавала. З огляду на наведене підстави для відступлення від начала рівності часток подружжя при поділі спільного сумісного майна відсутні, тому частки сторін у спірному майні є рівними. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд виходив із того, що її доводи не стосуються предмета доказування в даному процесі. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст..88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На думку суду у стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. слід відмовити, оскільки в матеріалах справи відсутні договір про надання правової допомоги, квитанції про оплату такої допомоги чи інші платіжні документи. Крім того, [PERSON] та [PERSON] в процесі діяли як представники позивача на підставі довіреностей. За змістом п.2 ч.3 ст.79 та ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, встановленому законом. Не підлягають стягненню також і витрати за отримання висновку експертного будівельно технічного дослідження в сумі 1 567,00 грн., та банківська комісія в сумі 75,00 грн., оскільки дані витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України. На підставі ст.ст.57- 61, 68-71 СК України, ст.. 368 ЦК України,

Outcome: approved