Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень посилалася на те, що вона до 2004 року проживала разом з батьками [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю у будинку по [ADDRESS]. В 2002 році померла її донька [PERSON], в [INFO] помер її син. [INFO] померла її мати [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з усього спадкового майна померлої. Відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав з покійною і вважається таким, що прийняв спадщину у відповідності до п.3 ст.1268 ЦК України. Але свідоцтво про право на спадщину за законом ним не було оформлено на підставі п.1 ст. 1296 ЦК України. В наслідок того, що вона переїхала до нового помешкання, а також за сімейними обставинами вона не змогла своєчасно подати заяви та прийняти спадщину після смерті її матері. 21.09.2011 року вона звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON], за письмовою згодою спадкоємця, який прийняв спадщину - її батька [PERSON], та її прийняла. 27.09.2011 року нотаріусом вказаної нотаріальної контори [PERSON] була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння [ADDRESS] після померлої [PERSON] по причині відсутності у неї оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, тобто на вказане домоволодіння. 27.09.2011 року при отриманні вказаної постанови вона дізналася, що на день подачі її заяви про прийняття спадщини за законом спірне домоволодіння зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 08.10.2008 року. Вказане було для неї несподіванкою, оскільки вона знала, що будинок [ADDRESS] повинен находитися у спільній власності її батьків, які будували його разом, знаходячись з 24.04.1961 року у шлюбі, на спільні кошти, в період з 1962 року по травень 1976 року. В цей час її мати отримувала трудові доходи, працюючи на роботі та вдома, але рішенням народного суду Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 11.05.1976 року у справі № 2-623 тільки за [PERSON] було визнано право власності на вказане домоволодіння зі всіма надвірними добудовами. Позивач посилається на те, що 08.10.2008 року її батько, скориставшись вказаним юридичним документом, не подавши нотаріусу заяву про те, що він на той час являвся удівцем і майно, яке він дарує, є спільною сумісною власністю його та дружини, оформив договір дарування домоволодіння на [PERSON] Позивач зазначає, що в силу закону вказане домоволодіння повинно було належати її батькам на праві загальної спільної власності. 20.10.2000 року її батьком був оформлений заповіт, за яким все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповів [PERSON], таким чином свою половину домоволодіння він подарував їй. Враховуючи те, що спадкоємцями після смерті матері є [PERSON] та [PERSON], їм повинно належати право власності на ? частину спірного домоволодіння кожному в порядку спадкування за законом, ? частина домоволодіння повинна належати [PERSON] за договором дарування від 08.10.2008 року. Позивач просить визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на домоволодіння [ADDRESS]; визнати частково недійсним договір дарування від 08.10.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування ? частки спірного домоволодіння , яка належала [PERSON] на правах спільної сумісної власності, без застосування правових наслідків недійсності правочину; визнати за нею право власності на ? частину спадкового майна після смерті матері [PERSON]; перерозподілити спадщину, яка задишилася після смерті [PERSON] та визнати право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за законом за [PERSON] та [PERSON] в таких долях - [PERSON] - ? частину домоволодіння, [PERSON] - ? частину домоволодіння. В судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги визнали. Відповідач [PERSON] з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість та на те, що за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська право власності на спірне домоволодіння було визнано особисто за [PERSON] Представник третьої особи - Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судовому засіданні вважала, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Вислухавши осіб, які з»явилися, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ч.1 ст.718 цього Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є рідними між собою сестрами, їх батьками є [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1961 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Встановлено, що в 1962 році за домашньою угодою [PERSON] придбав у [PERSON] тимчасову будівлю та зведений під будівництво основного домоволодіння фундамент, розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]. Після придбання зазначеного нерухомого майна [PERSON] на земельній ділянці за вказаною адресою в період з 1962 по 1976 рік побудував житловий будинок. Вказані обставини були підтверджені сторонами в судовому засіданні та встановлені рішенням народного суду Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 11.05.1976 року, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння, яким за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння зі всіма надвірними будівлями, розташоване в [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення суду право власності на зазначене домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS], було зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 03.06.1976 року за [PERSON] Відповідно до матеріалів справи, спірне нерухоме майно складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 38,1 кв.м., загальною площею 57,4 кв.м., Б,б,б1 - літня кухня, В-сарай, Г-убиральня, Д-гараж, Е-сарай, Ж-навіс, № 1-5, І-споруди. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. 08.10.2008 року між [PERSON] та його донькою [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належний йому житловий будинок №21 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташований на земельній ділянці, розміром 977 кв.м., по [ADDRESS]. Вказаний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори 08.10.2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 3-5201. Відповідно до цього договору дарування на час розгляду справи право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] За заявами від 21.09.2011 року [PERSON] та [PERSON], діючої зі згоди [PERSON], про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №918/2011 року після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Постановою державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Медяник В.А. від 27.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з посиланням на відсутність у них правовстановлюючого документу на спадкове майно, яким є зазначене домоволодіння. У відповідності до ст. 112 ЦК України (в редакції, що діяв з 1964 року), майно може належати на праві загальної власності двом чи декільком колгоспам чи іншим кооперативним чи іншим громадським організаціям, чи державі і одному чи декільком колгоспам чи іншим кооперативним чи іншим громадським організаціям, чи двом чи декільком громадянам. Відповідно до ч.1 ст.4, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, який діяв на час будівництва спірного домоволодіння, всі громадяни мають рівні права в сімейних відносинах. Майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх загальною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи по іншим поважним причинам та не мав самостійного заробітку. Встановлено, що спірне домоволодіння було побудовано в період знаходження [PERSON] у шлюбі з [PERSON], тобто з 1962 по 1976 рік, за рахунок сумісних коштів та сумісною працею кожного з подружжя, тому воно є загальною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Зазначене було визнано в судовому засіданні відповідачем [PERSON] і відповідно до ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Доказів у спростування зазначеного [PERSON] суду не надано. Крім того, відповідно до рішення Бабушкінського виконкому м.Дніпропетровська від 07.04.1976 року №568 за [PERSON] було узаконено будівництво домоволодіння по [ADDRESS] та затверджено акт приймання даного житлового будинку, тобто саме під час перебування у шлюбі з [PERSON] [PERSON] домоволодіння було введено в експлуатацію та набуто право на набуття права власності на зазначене нерухоме майно, враховуючи положення діючої на той час ст.105 ЦК України в редакції 1963 року. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача [PERSON] з представником про те, що вищезазначеним рішенням народного суду Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 11.05.1976 року встановлено, що зазначене домоволодіння на праві особистої власності повинно належати саме [PERSON], оскільки в судовому засіданні вставлено, що було визнано відповідачем [PERSON] та не було спростовано відповідачем [PERSON], що це домоволодіння будувалося сумісно подружжям [PERSON] Зважаючи на те, що за життя подружжя [PERSON] не домовлялися щодо розміру частки у спільному майні і доказів цьому не надано, то вважається, що їх частки у спільному майні є рівними, тобто кожному з них належало по ? частки спірного домоволодіння. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ? частини спільного домоволодіння, спадкоємцями якої у відповідності до вимог вищенаведеного законодавства є [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожному з яких належить право на спадкування 1/6 частки спірного домоволодіння. Зважаючи на те, що відповідно до ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить лише власникові майна, а в судовому засіданні встановлено, що зазначене домоволодіння є спільним майном подружжя [PERSON], [PERSON] не мав передбаченого законом права на дарування всього домоволодіння в цілому [PERSON], тому договір дарування від 08.10.2008 року, за яким [PERSON] подарував [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], підлягає визнанню недійсним в частині дарування [PERSON] 1/6 частини домоволодіння. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину зазначеного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за померлою [PERSON] права спільної сумісної власності на домоволодіння задоволенню не підлягають, оскільки в зв»язку з її смертю втрачена її правоздатність. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про перерозподіл спадщини, визнання права власності за [PERSON] права власності на ? частину домоволодіння, оскільки відповідно до ст.ст. 3, 11 ЦПК України суд розглядає саме позовні вимоги позивача про захист її порушених, невизнаних та оспорюваних прав, [PERSON] зазначений договір дарування в судовому порядку у даній справі не оспорює і правом звернення до суду за захистом своїх права позивачку у встановленому законом порядку не уповноважував. Частково задовольняючи позовні вимог позивача, відповідно до ст..88 ЦК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню солідарно понесені нею витрати по справі - сплачений судовий збір у сумі 929 грн. 55 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial