Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1984 року позивач перебував у трудових відносинах з підприємством вугільної промисловості шахта «Лідіївка», постійно працював у якості підземного робочого з повним робочим днем під землею. 05.02.1998 року при виконанні своїх трудових обов'язків отримав травму, про що 06.02.1998 року складений акт за формою Н-1 № 38. 11.07.2003 року при виконанні своїх трудових обов'язків з позивачем стався другий нещасний випадок, про що 18.07.2003 року був складений акт за формою Н-1 № 33. Висновком МСЕК від 05.11.2003 року йому вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності внаслідок зазначеного пошкодження здоров'я на 50%. Пошкодженням здоров'я йому завдано фізичні та моральні страждання, було змінено його звичний уклад життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду відповідач відмовляється відшкодовувати. З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача 35 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги посилаючись на вищезазначені обставини, просив стягнути з відповідача 35000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача Гуцу М.В. позов не визнала, в судовому засіданні, пояснила, що Фонд у відповідності з діючим законодавством відшкодовує позивачеві втрачений заробіток. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоров'я при виконанні трудових обов'язків позивачем не доведено, висновком МСЕК не встановлено, що йому завдано моральної шкоди. Крім того, дію норм законодавства, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, було призупинено та виключено. З наведених підстав представник відповідача просить суд відмовити позивачеві у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні відповідними документами встановлено, що з серпня 1984 року позивач працював на шахті «Лідіївка» (а.с. 10-13). Згідно акту № 33 від 18 липня 2003 року з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків 11.07.2003 року стався нещасний випадок (а.с. 5). Висновком МСЕК від 05.11.2003 року йому встановлено 50% втрати працездатності за сукупністю, з них первинно 40% у зв'язку з виробничою травмою, яка сталася на виробництві 11.07.2003 року, повторно 10% у зв'язку з виробничою травмою, яка сталась на виробництві 05.02.1998 року. На підставі повторного висновку МСЕК від 28.11.2007 року позивачеві було встановлено 40% втрати працездатності за сукупністю, з них: 30% у зв'язку з виробничою травмою, яка сталась на виробництві 11.07.2003 року, 10% у зв'язку з виробничою травмою, яка сталась на виробництві 05.02.1998 року безстроково (а.с.10, 51). У відповідності до ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 23 вересня 1999 р., (надалі Закон № 1105-XIV), що діяв на час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідач у відповідності з діючим законодавством відшкодовує позивачеві матеріальну шкоду, завдану пошкодженням здоров'я, але відшкодувати моральну шкоду відмовився, що є порушенням прав позивача на відшкодування шкоди з огляду на наступне. При встановлених судом обставинах, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що травма позивача заподіює йому фізичні та моральні страждання, через отриману травму він змушений докладати додаткових зусиль для утримання себе і своєї родини, одержання повноцінного і своєчасного лікування. Втрата працездатності привела до порушення звичайного ритму життя, через відсутність можливості реалізації своїх потреб і здібностей у повному обсязі. На теперішній час позивач відчуває негативні наслідки травми, вимушений постійно проходити лікування. Зазначені обставини приводять суд до переконання, що моральна шкода позивачу дійсно заподіяна. Правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом № 1105-XIV, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності до ст. 21 Закону № 1105-XIV. Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок травми, суд не може, оскільки це ствердження спростовується наданими позивачем та дослідженими в судовому засіданні доказами. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача про те, що для визнання факту завдання позивачу моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата працездатності, у зв'язку з травмою на 40% та встановлена 3 група інвалідності. Суд також не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що п. 27 ст. 77 Закону «Про Державний бюджет України на 2006 р.» та п. 22 ст. 71 Закону «Про Державний бюджет України на 2007 р.» зупинено дію абзацу 4 статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку), підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28; частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV. Законом «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 р. (далі - Закон № 717-V) дія норм законодавства, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме частина третя ст. 34 Закону № 1105-XIV виключена, з наступних підстав. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Положення ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV у редакції, що діяла до прийняття Закону № 717-V передбачали обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону № 1105-XIV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у т.ч. виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення МСЕК вперше стійкої втрати працездатності. Таким чином, у разі коли право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілих до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України № 717-V потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду. В судовому засіданні встановлено, що позивачеві вперше стійка втрата професійної працездатності внаслідок травми встановлена висновком МСЕК від 05.11.2003 року, саме з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, тобто до прийняття вищезазначених законодавчих актів, що є підставою для задоволення позову. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги приписи ч.3 ст. Закону № 1105-XIV в редакції від 23 вересня 1999 р. та враховує глибину моральних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності, а також стан здоров'я позивача, характер, тривалість, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв'язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, він знаходиться під наглядом лікарів, має потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. З огляду на вищевикладене, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 12000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, задовольнивши позов частково. В зв'язку з тим, що, відповідно до п. п. 2, 18 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» сторони звільнені від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial