Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-10 00:00:00

14 жовтня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, виселення з житлового будинку, обґрунтувавши свої вимоги наступним. Їй на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташованийпо вул. Дзержинського,39 в м. Красний Лиман Донецької області. У листопаді місяці 2012 року між нею та відповідачем відбулася домовленість про майбутню купівлю-продавж вказаного будинку відповідачем і вона дозволила тимчасово мешкати у цьому житловому будинку відповідачці [PERSON] та її неповнолітнім дітям до вирішення питання про оформлення договору купівлі-продажу. Строк, на який вона надала можливість проживати відповідачу не визначався. [PERSON]. та члени її родини вселились до цього будинку за зазначеною адресою з умовою, що безоплатно будуть проживати в будинку та підтримувати належним чином його стан, сплачувати його вартість рівними частками по 2 тисячі гривень щомісячно з нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу до 01.03.2014 року. Однак з квітня місяця 2013 року відповідач перестала виконувати вказані умови, за виключенням серпня місяця 2013 року, коли сплатила лише 1200 грн., пообіцявши при цьому в разі несплати заборгованості до 25.08.2013 року звільнити добровільно жилий будинок. Але ні того, ні іншого до теперішнього часу не зробила ні добровільно, ні на вимоги позивача. Купувати жилий будинок відмовляється, посилаючись на відсутність коштів для цього. Позивач вважає, що вказаним відповідач порушує його право власності на житловий будинок; просив усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та виселити відповідача разом із членами сім'ї з будинку без надання іншого жилого приміщення, відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору в сумі 114,70 та витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю, просила їх задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] підтримала вимоги позивача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснивши, що дійсно з листопада місяця 2012 року переїхав весилался разом з дітьми у вказаний жилий будинок з наміром в подальшому придбати його у позивача. Але з квітня місяця перестала виплачувати його вартість у зв"язку з погіршенням матеріального становища. В серпні 2013 року сплатила лише частку місячного платежу в сумі 1200 грн. і зобов"язалася висилитися добровільно, якщо не сплатить до кінця серпня місяця 2013 року заборгованість. Однак свого зобов"язання не виконала. Кошти як на купівлю спірного будинку, так і на оформлення договору у встановленому законом порядку в неї відсутні. Пояснила суду, що вона зареєстрована і має постійне місце проживання у с. Дробишеве Краснолиманської міської ради Донецької області по вул. Горького,25-а, але там не проживає у зв"язку з тим, що там гірші ніж у спірному жилому будинку житлові умови. Однак враховуючи те, що разом з нею проживать малолітні діти та можливо в подальшому в неї з"явиться матеріальна можливість купити у позивача вказаний будинок, просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник третьої особи – органу опіки і піклування [PERSON] вважає, що спір має бути вирішено відповідно до вимог закону, враховуючи при цьому права та інтереси малолітніх дітей. Дослідивши надані сторонами докази, з’ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення сторін і їх представників, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які виникли між сторонами і регулюються Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою вул. Дзержинського,39 в м. Красний Лиман на підставі договору купівлі продажу від 28.07.1995 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу по реєстру № 2112, зареєстрованого в КП "БТІ" 01.08.1995 року за № 2506, належить на праві власності позивачу і в ньому ніхто не зареєстрований у встановленому порядку (а.с. 7-8). 14.11.2012 року між позивачем та відповідачем відбулася домовленість про майбутню купівлю-продавж вказаного будинку, для чого відповідач зобов"язалася щомісячно вносити авансові платежі в сумі 2000 грн. після чого до 01.03.2014 року посвідчити договір нотаріально(а.с.14). У зв"язку з чим відповідач та її малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], вселилися в зазначений бйдинок, де проживають до теперішнього часу без реєстрації(а.с.9,30-32,49). Відповідач [PERSON] має пістійне місце проживання та зареєстрована [INFO] міської ради Донецької області(а.с.29). З квітня місяця 2013 року відповідач припинила виконання угоди від 14.11.2012 року, зобов"язалася до 25.08.2013 року у зв"язку з цим звільнити жилий будинок позивача, але і вказаного зобов""язання не виконала(а.с.13-15). У зв"язку з цим 12.09.2013 року позивач направив відповідачу вимогу про виселення з житлового будинку, яка була отримана ним 14.09.2013 року (а.с.10-12). Але до теперішнього часу відповідач перешкоди в користуванні позивачем власністю не усунула(а.с.49). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правоприватної власності є непорушним. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України зокрема із правочинів. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладаєтиься в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому згідно ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року право власності на нерухоме майно(жилий будинок) підлягає обов"язковій державній реєстрації. А тому право власності на таке майно згідно ч.4 ст. 334 ЦК України виникає у набувача з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. На підставі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Надані сторонами докази свідчать про те, що відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми проживає у житловому будинку позивача, вселилися до нього за згодою позивача, однак не як члени сім’ї, договору найму житла не укладали, своє місце проживання в установленому законом порядку в зазначеному будинку не зареєстрували, право власності на вказаний жилий будинок у встановленому законом порядку не набув. Тому суд вважає, що відповідач та його малолітні діти права користування спірним житловим приміщенням не набули. Суд приходить до висновку про те, що відповідач, користуючись без законних підстав житловим будинком, який належить на праві власності позивачу, який пред’явив вимоги про виселення, створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, в добровільному порядку усунути вказані перешкоди не бажає. Тому вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими і та побутовими спорудами, шляхом виселення відповідача та його малолітніх дітей без надання іншого житлового приміщення є законними і обґрунтованими . З урахуванням того, що відповідач має постійне місце проживання, де зареєстрований у встановленому законом порядку, суд вважає що при виселенні відповідача з будинку, який належить на праві власності позивачу, права малолітніх дітей відповідача не будуть порушені. Відповідно до частин 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з’ясуванню обставин справи: роз’яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов’язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особоами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у срраві виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Але ж відповідачем не надано жодного доказу тому, що між ним та позивачем укладено у встановленому законом порядку будь-який договір щодо права власності або користування зазначеним житлом. Тому суд відповідно до вимог статей 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не довів обставини, на які посилався. Задовольняючі позовні вимоги [PERSON], та вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем, суд враховує, що відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать : 1) витрати на правову допомогу ; 2) витрати сторін та їх представників, що пов’язані з явкою до суду ; 3) витрати, пов’язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз ; 4) витрати, пов’язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві – пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] її вимоги в частині відшкодування судових витрат також підлягають задоволенню, але частково відповідно до наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні. Мінімальна заробітна плата встановлена ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 року і становить 1147,0 грн. Тобто погодинна оплата становить 458,8(1147,0 х 40%) грн.. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем понесено витрати на правову допомогу в сумі 1000,0 грн.(а.с.16), в той час як участь її представника при розгляді справи тривала на протязі 1 години 49 хвилин, що підтверджується журналами судового засідання. Тому вимоги відповідача в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 833,49 грн.(458,80 : 60 хв. х 109 хв.). Крім того, суд враховує те, що при зверненні до суду позивачем на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий зібр» сплачено такий в сумі 114,7 грн.(а.с.1). Тому він на підставі ст. 88 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача. Тобто позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial