Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу «Мир-29» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що з 06.12.2007 року вона працювала у відповідача бухгалтером за сумісництвом. 12.07.2013 року відповідач вручив їй наказ за № 2 від 11.07.2013 року, відповідно до якого вказано наступне: « у зв'язку із переобранням голови рішенням загальних зборів від 27.06.2013 року сумістити посаду голови кооперативу і бухгалтера в одній особі з правом одного підпису. [PERSON] здати документи протягом 10 днів». При цьому усно їй було повідомлено, що вказаний наказ фактично є наказом про її звільнення, але таке звільнення вона вважає незаконним. Крім того, при цьому із нею не провели розрахунок по заробітній платі за липень 2013 року в розмірі 273,92 гривні та не виплатили компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 598,33 гривні за період з 01.07.12року по 11.07.13року, а всього 872,25 гривень, хоча згідно законодавства відповідач повинен був провести із нею розрахунок у день звільнення. Зазначену суму просить стягнути з відповідача. Просить визнати вказаний наказ відповідача незаконним та поновити її на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, внаслідок незаконних дій відповідача щодо її звільнення та невиплатою належних їй грошових сум, їй було завдано моральну шкоду. Так, її стан здоров'я погіршився, вона стала нервовою, погіршилися відносини із оточуючими людьми, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду вона оцінює у розмірі 2000 гривень, яку просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги, лише письмово уточнивши позов у частині сум, що підлягають сплаті по заборгованості заробітної плати, за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, [PERSON] зазначила, що в липні 2013 року вона відпрацювала з 01.07.13року по 21.07.13року, тобто 15 робочих днів. Враховуючи, що її заробітна плата становила у вказаний період 700 гривень, а в липні 23 робочих дні, то середньоденна заробітна плата становить 30,44 гривні, що відповідно за 15 відпрацьованих нею днів складає 456,53 гривні. Також за невикористану відпустку, за період вказаний нею у позові, відповідач повинен сплатити їй 606,71гр., а всього - 1085,29грн.(606,71+456,53). Але на момент розгляду справи у суді відповідачем добровільно на її рахунок було перераховано 740,44грн., тому заборгованість по зарплаті та за невикористану відпустку становить всього 344,85грн. (1085,29 - 740,44). Крім того, вона просить стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період: - серпень, вересень, жовтень, листопад 2013 року, що враховуючи її щомісячну заробітну плату у розмірі 700гривень буде становити - 2800 гривень. Зазначила, що відповідно до наказу №2 від 11.07.13 року, яким її було зобов'язано протягом 10 днів передати наявну в нею по кооперативу документацію, нею було виконано цю вимогу та 22.07.13 року було передано по акту цю документацію колишньому голові кооперативу [PERSON], який діяв на підставі довіреності виданої йому Демиденко Л.В. Представник відповідача - голова ЖБК «Мир-29» Демиденко Л.В. позовні вимоги [PERSON] визнала частково. Пояснила суду, що позивачка дійсно з 06.12.2007 року працювала в ЖБК бухгалтером за сумісництвом, що також підтверджується поданою нею заявою про прийняття на роботу. Відносно наказу №2 від 11.07.13 року, на який посилається позивачка, то це не наказ про її звільнення, а цим наказом вона була лише позбавлена права підпису як бухгалтер кооперативу та її було зобов'язано протягом 10 днів здати усю документацію. Щодо звільнення позивачки, то воно планувалося після цього лише через два місяці на підставі ст.49-2 КЗпП України. 27.06.13року відбулися загальні збори кооперативу та було прийнято рішення щодо сумісництва посади голови та бухгалтера. Оскільки головою була обрана вона - Демиденко, то і обов'язки бухгалтера також стала виконувати вона. При цьому [PERSON] після 12.07.13 року припинила виходити на роботу. [PERSON] з посади бухгалтера кооперативу була звільнена наказом №06/09 від 11.09.2013 року на підставі ст.49-2 КЗпП України. Зазначила, що дійсно з 2013 року щомісячна заробітна плата позивачки становила 700 гривень. При цьому не заперечує, що із останньою розрахунок при звільнені не провели. Вважає, що дійсно кооператив перед позивачкою має заборгованість по невиплаті заробітної плати та за невикористану відпустку, тому в цій частині її позов визнають. Сума цієї заборгованості, як вони вважають становить 573,58 гривень, яка буде [PERSON] виплачена лише тоді, коли остання поверне усі фінансові, бухгалтерські документи кооперативу. Пояснила, що не згодна на поновлення позивачки на роботі, бо це її право, як голови кооперативу із ким працювати та кого звільняти. Не визнає також вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки така шкода їй не завдавалася та нічим не підтверджена. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2010 року по 2013 рік працював головою ЖБК «Мир-29», тобто до моменту обрання головою кооперативу Демиденко Л.В. При цьому позивачка працювала бухгалтером за сумісництвом. Тому Демиденко, як голова мала право вирішувати - залишити [PERSON] працювати бухгалтером чи ні, саме про це Демиденко повідомила і його. Зазначив, що [PERSON] ніколи не притягувалася за неналежне виконання своїх обов'язків. Вважає, що [PERSON] звільнили за прогул, що відбувся 29.06.2013року, але аби не робити людині «пляму» у її біографії, у наказі про її звільнення за № 2 від 11.07.2013 року написали інші підставі, що посада бухгалтера суміщається із посадою голови. Пояснив, що із [PERSON] розрахунок при звільнені не провели, але чому йому невідомого і взагалі його це питання не цікавить. Вказав, що роботу бухгалтера кооперативу виконує Демиденко Л.В. і це її право приймати такі рішення, хто буде працювати із нею. Не заперечував, що на акті від 22.07.2013 року про передачу позивачкою переліку фінансових та інших документів стоїть його підпис у якості голови кооперативу, але пояснити чому саме він укладав такий акт, незважаючи на те, що з 27.06.2013 року головою була обрана вже Демиденко Л.В. не може. Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачка з 06.12.2007року працювала в ЖБК «Мир-29» на посаді бухгалтера за сумісництвом, що не оспорюється і самим відповідачем. Відповідно до наказу № 2 від 11.07.2013 року підписаного головою ЖБК «Мир-29» зазначено наступне: « у зв'язку із переобранням голови рішенням загальних зборів від 27.06.2013 року сумістити посаду голови кооперативу і бухгалтера в одній особі з правом одного підпису. [PERSON] здати документи протягом 10 днів». Як спочатку зазначила в судовому засіданні голова ЖБК «Мир-29» - Демиденко Л.В. цей наказ є наказом про звільнення [PERSON] з посади бухгалтера, але пояснити на підставі якої норми трудового законодавства остання була звільнена вона не може та вважає, що вона як голова кооперативу особисто наділена таким правом вирішувати з ким їй працювати. У наступному судовому засіданні Демиденко зазначила, що [PERSON] була звільнена лише 11.09.2013 року та на підставі ст.49-2 КЗпП України, але відповідного наказу на підтвердження цієї обставини представлено суду не було. При цьому представник Демиденко Л.В. не змогла пояснити суду, чому в такому разі позивачці не виплачувалася заробітна плата з липня по 11вересня 2013 року та перед нею існує заборгованість за липень 2013 року по виплаті заробітної плати та за невикористану відпустку, яку відповідач визнає. Так, суд не приймає до уваги доводи відповідача про звільнення позивачки на підставі ст.49-2 КЗпП України, оскільки наказ №2 від 11.07.2013 року взагалі не містить посилання відповідача на норми трудового законодавства, якими врегульовано можливі підстави звільнення працівника з роботи. При цьому навіть посилання відповідача, як на підставу звільнення на ст. 49-2 КЗпП України, яка регулює питання вивільнення працівників, передбачає необхідність персонального повідомлення про це працівника не пізніше ніж за два місяці до цього. Відповідачем не наведено суду жодного доказу на підтвердження такого персонального попередження позивачки про звільнення через певний час передбачений законодавством, а остання заперечує такий факт. Наказ №2 від 11.07.2013 року, на який представник Демиденко Л.В. посилається як на таке попередження, не може бути прийнятий судом у якості такого доказу, оскільки вказаний наказ не містить ніяких посилань на попередження [PERSON] про її наступне звільнення у зв'язку із її вивільненням як бухгалтера, внаслідок змін в організації виробництва чи труда. Доводи представника відповідача щодо законності звільнення [PERSON] повністю спростовуються наявністю саме наказу № 2 від 11.07.2013 року, винесеного головою кооперативу Демиденко Л.В., із якого чітко вбачається, що мова йде саме про звільнення [PERSON] з роботи. При цьому вказаний наказ постановлено у супереч вимог КЗпП України та діючого уставу ЖБК «Мир-29», яким відповідач повинен керуватися у своїй діяльності. Так, відповідно до Глави V п.45 п.п.«з» - правління ЖБК являється виконавчим органом кооперативу та саме до його обов'язків, зокрема, відноситься: - прийом на роботу та звільнення з роботи обслуговуючих кооператив працівників та службовців. В порушення зазначених вимог діючого законодавства головою ЖБК - Демиденко Л.В. одноособово було прийнято рішення щодо звільнення позивачки з посади бухгалтера без законних на те підстав та обов'язки останньої перебрано на себе. Крім того, згідно листа Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Донецька зазначено наступне: у звіті про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на ЗДСС до органів Пенсійного фонду за липень 2013 року наданому до управління ПФУ в Ленінському районі м.Донецька страхувальником ЖБК «Мир-29» щодо застрахованої особи [PERSON] зазначена дата її звільнення - 21.07.2013 року та підстава припинення з нею трудових правовідносин - ст.40 ч.1 КЗпП України, сума нарахованої заробітної плати - 740,44гривні; - за серпень 2013 року відомості щодо [PERSON] вже відсутні. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем допущено порушення трудового законодавства при вирішенні питання щодо звільнення позивачки, яке фактично відбулося 21.07.2013 року з підстав не зазначених у наказі та без відповідного обґрунтування цих підстав. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним скасувати наказ №2 від 11.07.2013року, як такий, що не відповідає вимогам закону, тобто є незаконним та відповідно поновити [PERSON] на її посаді у кооперативі. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства проводиться у день звільнення. Відповідачем не оспорюється той факт, що при звільнені із [PERSON] відповідний розрахунок та виплата усіх належних їй сум проведено не було із посиланням, як на причину поважності цього - неповернення [PERSON] бухгалтерських документів кооперативу. Зазначену причину суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи відповідача суперечать вимогам трудового законодавства. Враховуючи, що позивачці, у період розгляду справи, відповідачем у добровільному порядку було виплачено у рахунок заборгованості по заробітній платі та за невикористану відпустку суму - 740,44 гривні, що підтверджується також даними Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Донецька (індивідуальні відомості про застраховану особу) та не оспорюються останньою, суд вважає за необхідне стягнути на її користь з відповідача залишок суми, що становить 344,85 гривень, погодившись таким чином із розрахунком представленим суду позивачкою. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник повинен сплатити у зазначеній статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, враховуючи, що позивачкою в своїх вимогах зазначено період з серпня по листопад 2013 року, за який вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд вважає її вимоги підлягаючими задоволенню, оскільки саме неправомірні дії відповідача призвели до вимушеного прогулу з боку позивачки. При цьому, враховуючи, що заробітна плата останньої щомісячно становила 700 гривень (саме така сума, починаючи з січня 2013 року перераховувалася щомісячно на рахунок позивачки відповідно до даних УПФУ в Ленінському районі м.Донецька), тому на її користь необхідно стягнути за вказаний період загальну суму - 2800 гривень. Відносно вимог позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, суд вважає необхідним відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику здійснюється в тому випадку, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином у відповідності до викладеного, зазначені обставини повинні бути належним чином доказані, тобто обов'язок по відшкодуванню такої шкоди виникає лише при умові, що моральні страждання працівника, чи втрата ним нормальних життєвих зв'язків, чи необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідком порушення законних прав працівника, тобто між порушенням прав та завданням моральної шкоди існує причинний зв'язок. У супереч вказаних вимог законодавства, позивачкою [PERSON], крім особистих пояснень щодо завдання їй моральної шкоди, не наведено жодного переконливого доказу. Так, останньою не надано жодного документального доказу щодо погіршення її стану здоров'я, що стало саме наслідком її звільнення з посади бухгалтера за сумісництвом. Крім того, як зазначила позивачка вона має основне місце роботи та також виконує додатково роботу по своїй спеціальності бухгалтер за сумісництвом на інших підприємствах, та відповідно ніяких обґрунтувань останньою суду не наведено, яким чином звільнення її з посади за сумісництвом у відповідача, вплинула на організацію її життя, що потребувало від неї додаткових зусиль для його відновлення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено у судовому засіданні ті обставини на які вона посилаються у позовній заяві, як на підставу своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.ст.116, 117, 232, 233, 237-1 КЗпП України та

Outcome: partial