Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-25 00:00:00

У грудні 2009 року [PERSON] пред'явила в суд позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зіслалась на те, що 14 червня 2008 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, дітей від якого у них немає. Одруження з відповідачем вони вже планували з грудня 2007 року. Оскільки [PERSON] є єдиним сином у своєї матері, залишати він її не збирався, а побутові умови в нього з матір'ю були не найкращі, вони з ним почали шукати квартиру в новобудові для їх майбутнього спільного проживання та проживання його матері. Відповідач запропонував продати свою трикімнатну квартиру [ADDRESS], за отримані кошти від продажу своєї частки погасити кредит на квартиру в новобудові, а її, [PERSON], батьки зробили б ремонт у новій квартирі. 28 грудня 2007 року між відповідачем [PERSON] та ДП «Інтергал- Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» було укладено договір, згідно якого він уповноважив забудовника створити нерухоме майно та організувати будівництво об'єкта нерухомості - квартири за адресою: [ADDRESS], на 9 поверсі, загальною площею 78,0кв.м. Для оплати першого внеску відповідач позичив гроші у знайомої матері, на решту вартості квартири взяв кредит у ВАТ «Універсал Банк», який планував погасити після продажу квартири [ADDRESS], яка належала йому та його матері [PERSON] Враховуючи, що забудовник порушив строки закінчення будівництва, а покупців на стару квартиру, в якій до того ж у травні 2008 року сталася пожежа, знайти було непросто, відповідач позичав у своїх знайомих кошти на сплату відсотків та тіла кредиту, оскільки за один місяць сума платежів становила близько 800 доларів США. В результаті обмірів, проведених працівниками бюро технічної інвентаризації, площа нової квартири виявилась не 78,0 кв.м, як зазначено в договорі, а 79,2 кв.м, то її батьки передали відповідачу 1500 доларів США для проведення оплати надлишку площі. На початку липня 2008 року вони отримали ключі від квартири [ADDRESS] та відразу після цього приїхали робітники з м. Хуста, які за кошти її батьків стали проводити в квартирі ремонтні роботи. Через великі перепади рівнів, майстри, зокрема, змушені були по новому заливати стяжку, штукатурити та шпаклювати стіни, міняти та встановлювати електропроводку, проводити сантехнічні роботи тощо. Всі роботи та будівельні матеріали оплачувались нею, позивачем, грошима, які надавали її батьки. Згідно з проектом, вищевказана квартира складалась з двох житлових кімнат, а так як вона була на останньому поверсі, то майстри вибили отвір в одній з кімнат і за рахунок технічного поверху отримали житлову площу 80 кв.м. На даний час квартира є дворівневою і має загальну площу біля 160 кв.м. У ремонт цієї квартири нею та її батьками вкладено близько 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 400 000,00 грн. Крім грошового вкладу, вона, позивач, також власними силами допомагала робити ремонт у новій квартирі, їздила в різні магазини, де за власні кошти та кошти її батьків купляла будівельні та оздоблювальні матеріали. Ремонт спірної квартири закінчився у вересні 2008 року та її ринкова вартість на час пред'явлення позову складає близько 1 500 000,00 грн. 27 серпня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та за отримані від продажу грошові кошти відповідач погасив кредит, повернув борги, а решту грошей разом зі своїм паспортом віддав своїй матері [PERSON] На потреби їх з відповідачем сім'ї, на ремонт нової квартири та на придбання меблів і техніки гроші від продажу старої квартири не використовувались. Однак після того, як ремонт в новій квартирі було зроблено, починаючи з листопада 2008 року, вона, позивач, помітила безпідставне негативне ставлення до неї спочатку свекрухи, а згодом і чоловіка. Після чергових образливих слів свекрухи в липні 2009 року вона поїхала до своїх батьків в м. Хуст. Відповідач приїхав за нею, попросив вибачення за свою матір і забрав її в м. Львів, де свекруха також перед нею вибачилися, однак її поведінка й надалі залишалась дивною. Приблизно через два тижні її поставили перед фактом, щоб вона з ними йшла до нотаріуса оформити згоду на дарування їхньої з чоловіком квартири свекрусі та тоді вона дізналась, що в них були підготовлені для цього всі необхідні документи. Вона, позивач, намагалась поговорити з чоловіком, пояснювала, що вона не погоджується з їх рішенням, оскільки в квартирі зроблений ремонт за кошти її батьків. Однак відповідач її не слухав та після цього стосунки між ними різко погіршилися. Після того, як відповідач і його мати відмовились зареєструвати її за адресою вищевказаної квартири, заявили, що вона має в них просити дозволу, щоб хтось з її знайомих заходив в квартиру, вона, [PERSON], 26 жовтня 2009 року зателефонувала до своїх батьків в м. Хуст. Останні приїхали та забрали її та її речі з спірної квартири. Крім цього, за кошти, подаровані їй з відповідачем на весілля, було придбано: кухню - вартістю 10 000грн., шафу гардеробну - вартістю 6000 грн., 37-дюймовий плазмовий телевізор «Електрон» - вартістю 6000 грн., 21-дюймовий плазмовий телевізор «Електрон» - вартістю 2500 грн., холодильник «Bosch» - вартістю 3000 грн., газову поверхню «Ariston» - вартістю 2000 грн., електричну духовку «Ariston» - вартістю 2500 грн., DVD плеєр - вартістю 700 грн., обігрівач UFO - вартістю 1000 грн., магнітофон «SONY» - вартістю 1200 грн., дві електричні батареї - вартістю 1200 грн., мобільний телефон «Sony Ericson» - вартістю 1500 грн., живі декоративні квіти - вартістю 1500 грн., чотири карнизи - вартістю 1500 грн., годинник «Swatch» - вартістю 800 грн. Все вищеперераховане рухоме майно на загальну суму 41 400, 00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу у рівних частках. Вона, позивач, не має доступу до вищезгаданої квартири, віддавати щось із рухомого майна відповідач добровільно не бажає, також не бажає компенсувати вартість рухомого майна, а тому вона змушена звернутись в суд. З огляду на такі факти, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01 лютого 2011 року та на підставі ст.ст. 18, 55, 60, 61, 62, 69, 70 СК України, ст. ст. 331, 372 ЦК України просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною її та [PERSON] власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку в цій квартирі, та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 20 700, 00 грн. і судові витрати. 09 листопада 2010 року самостійний позов на предмет спору пред'явила в суд мати відповідача [PERSON] - [PERSON]. Як на підставу своїх вимог зіслалась на те, що 14 червня 2008 року її син зареєстрував шлюб з [PERSON] До реєстрації їхнього шлюбу їй та синові на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна благоустроєна квартира [ADDRESS]. З метою поліпшення житлових умов вказану квартиру вони вирішили продати і за виручені кошти придбати іншу квартиру. 26 серпня 2008 року вищевказана квартира ними була продана за 582 209,00 грн., що на той час було еквівалентно 114 000 доларам США. Невістка [PERSON] до продажу цієї квартири не мала і не могла мати жодного відношення. До того, як було продано квартиру [ADDRESS], з її відому та згоди між її сином [PERSON] та ДП «Інтергал - Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» було укладено договір комісії №703 від 27 грудня 2007 року про створення нерухомого майна та організації будівництва об'єкта нерухомості на [ADDRESS]. Розрахункова вартість цієї квартири мала становити 486 466 грн. У зв'язку з збільшенням загальної площі квартири на 1,2 кв. м ними було фактично сплачено по цьому договору 493 950 грн. Таким чином, з коштів, які були отримані від продажу квартири по вул. Сихівській, в них з сином залишалось 42 000 доларів США, які були використані на ремонт і благоустрій спірної квартири, а тому не було потреби залучати для цього кошти сторонніх осіб. Кошторисна вартість проведеного ремонту складала 116 776 грн., яка не перевищує залишок від тієї суми, яка була отримана від продажу раніше займаної ними квартири [ADDRESS]. Про те, що в них з сином були кошти на придбання спірної квартири, її благоустрій та ремонт, свідчать також документи про одержання сином [PERSON] кредиту в розмірі 70 000 доларів США. [PERSON] в своїй позовній заяві вказує, що рухоме майно на суму 41 400 грн. було придбано за весільні кошти, подаровані їй та [PERSON], і є спільною сумісною власністю подружжя. Однак це не зовсім відповідає дійсності, так як не відповідають дійсності ціни, за якими було придбано майно, та, крім цього, ряд предметів і речей, які перераховані було придбано нею, [PERSON], особисто за власні кошти. З огляду на наведене, з урахуванням доповнень до позовної заяви від 04 квітня 2011 року, та на підставі ст.ст. 15, 16, 328, 328, 356, 357, 392 ЦК України просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а також визнати за нею право власності на рухоме майно, а саме: кухню - вартістю 6500 грн., шафу гардеробну - вартістю 4500 грн., холодильник «Bosch» - вартістю 2000 грн., газову поверхню з духовкою - вартістю 2500 грн., обігрівач UFO - вартістю 2900 грн., електричні батареї - вартістю 900 грн., два карнизи - вартістю 300 грн. В ході судового розгляду вищевказані позови були об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні 16 липня 2012 року, 04 вересня 2012 року та 18 жовтня 2012 року позивач [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, проти задоволення позову третьої особи [PERSON] заперечили, покликаючись на доводи, які викладені в її позовній заяві, уточненнях до позовної заяви та в долученому до справи письмовому поясненні і запереченні на позов [PERSON] Просила постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS], яка узаконена і складається з двох житлових кімнат та кухні з комунальними вигодами, загальною площею 79,2 кв.м, спільною сумісною її та [PERSON] власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку в цій квартирі, та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 20 700, 00 грн. і судові витрати. В наступні судові засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явились та позивач [PERSON] подала заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечили, позовні вимоги третьої особи [PERSON] визнали, зіславшись на обставини, які наведені в долученому до справи у письмовому запереченні на позов [PERSON] Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечила, свої позовні вимоги підтримала, покликаючись на доводи, які викладенні в її позовній заяві. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ст.62 цього Кодексу передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належному другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляд за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержані від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Положеннями ч. 2 ст. 57 цього ж Кодексу передбачено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно положень ч.1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не визначений за домовленістю співвласників чи законом, то він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання майна. Співвласник має право на збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ст.ст. 1011, 1018 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Майно придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та його мати - третя особа з самостійними вимогами [PERSON] в минулому були зареєстровані та проживали до осені 2008 року в квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради 16 липня 2001 року, належала їм на праві спільної сумісної власності та складається з трьох кімнат, кухні з комунальними вигодами. Загальна площа квартири становить 68,0 кв.м, житлова 36,7 кв.м. 28 грудня 2007 року між [PERSON], як комітентом, у відповідності до ст.ст.6, 1011-1027 ЦК України було укладено з ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал», як комісіонером, договір №703. За умовами цього договору [PERSON] з метою набуття на первинному ринку нерухомості права власності на майно уповноважив ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» вчинити правочин на створення нерухомого майна та організувати будівництво об'єкта нерухомості - двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до п.п.2.3, 2.4 вищевказаного договору розрахункова вартість квартири складала 486 466,50 грн. та її будівництво повинно було бути завершено в І кварталі 2008 року. На виконання умов вищевказаного договору №703 від 28 грудня 2007 року [PERSON] в рахунок оплати за придбання квартири було внесено: 08 січня 2008 року - 132 200грн.; 09 січня 2008 року - 354 266,50грн.; 13 червня 2008 року - 7 487,10грн. за надлишок площі, оскільки реально площа квартири після обмірів становила 79,2кв.м. Загальний розмір грошових коштів, які були внесені [PERSON] на придбання спірної квартири станом на 13 червня 2008 року, складав 493950,60грн. Вищевказані обставини стверджуються поясненнями сторін, їх представників, поясненнями третьої особи, долученими до справи копіями свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], договору №703 від 28 грудня 2007 року, який був укладений між [PERSON] та ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал», довідки ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» вих. №02-02/10 від 02 лютого 2010 року, іншими зібраними у справі доказами та ці обставини в судовому засіданні ніким не оспорювались. В судовому засіданні також встановлено, що 14 червня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований міським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1078. Від даного шлюбу дітей в них не має. Після укладення шлюбу, а саме 30 вересня 2008 року, на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №1879-Ж-Ш, відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], в якому зазначено, що квартира складається з двох кімнат житловою площею 48,0 кв.м, загальна площа квартири становить 79,2 кв.м. 18 березня 2009 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі цього свідоцтва здійснило реєстрацію права власності спірної квартири за [PERSON] Оскільки подружнє життя між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не склалося, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року шлюб між ними було розірвано. Дані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні сторін, їх представників та долученими до справи копіями свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] і [PERSON], свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 18 березня 2009 року. Пред'являючи позов про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності на частину вказаної квартири, позивач [PERSON], зокрема, зіслалась на те, що за час шлюбу квартира збільшилася у своїй вартості внаслідок проведених в ній ремонтних робіт, що у ремонт нею та її батьками було вкладено близько 50 000 доларів США. Однак такі доводи суд вважає непереконливими і безпідставними, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат житловою площею 48,0 кв.м., загальною площею 79,2кв.м., що стверджується долученими до справи письмовими доказами. Вартість цієї квартири на час її придбання становила 493 950,60грн., які на підставі договору комісії №703 від 28 грудня 2007 року відповідач [PERSON] повністю сплатив до часу укладення шлюбу з позивачем [PERSON] Після укладення шлюбу ними дійсно проводився ремонт вказаної квартири, яка розташована на 9-му поверсі будинку, та самовільно приєднано до неї приміщення технічного поверху, площею 82,0 кв.м, після чого квартира стала дворівневою. Відповідно до положень ст. ст.100, 152 ЖК України переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. В судовому засіданні встановлено, що згоди власника (співвласників) жилого будинку [ADDRESS] на приєднання нежитлових приміщень технічного поверху до спірної квартири №[NUMBER] не було, дозволу органу місцевого самоврядування на проведення такого переобладнання і перепланування також не видавалось та, крім цього, відсутній відповідний проект на переобладнання та перепланування. Покликання позивача [PERSON] на те, що у зв'язку з ремонтом вартість спірної квартири зросла та становить 1 419 908грн., що підтверджується Звітом про оцінку майна, який складений 28 жовтня 2009 року ТОВ «Росан-Бізнес-Консалтинг», суд не може взяти до уваги, так як за цим Звітом загальна площа квартири №[NUMBER] становить 161,2кв.м, до вартості квартири включено вартість самочинно приєднаних нежилих приміщень технічного поверху та усіх проведених сторонами самочинних переобладнань та перепланувань. З цих же міркувань суд не може приймати до уваги експертний висновок про вартість виконання ремонтно-будівельних робіт по ремонту квартири [ADDRESS] на суму 281952грн., складений ТзОВ «РІАЛТІ-О». У відповідності до положень ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Суд вважає, що позивач [PERSON], хоч і приймала участь у проведенні ремонту спірної квартири, не довела, що внаслідок такої її участі, без врахування самочинно приєднаних технічних приміщень, переобладнань та перепланувань, вартість двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 79,2кв.м, істотно збільшилась, а тому не може зробити висновок про визнання вказаної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд приймає до уваги також те, що ні батьки позивача [PERSON], ні сама позивач, не позбавлені можливості звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення на їх користь власних грошових коштів, які були витрачені на ремонт та перепланування квартири [ADDRESS]. За умови доведеності та підтвердження належними і допустимими доказами такі вимоги могли би бути задоволені. Сам по собі факт державної реєстрації права власності спірної квартири [ADDRESS] на відповідача [PERSON] 18 березня 2009 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], на думку суду, не може бути визначальною підставою для визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки судом безспірно встановлено, що дана квартира фактично була набута [PERSON] на підставі договору комісії до укладення шлюбу з [PERSON], ним було проведено оплату обумовлених цим договором грошових коштів в повному обсязі до 13 червня 2008 року та на час укладення шлюбу спірна квартира була вже збудована. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності на частину вказаної квартири, є безпідставними та в їх задоволенні слід відмовити. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та його мати [PERSON] до осені 2008 року були зареєстровані та проживали в трикімнатній благоустроєній квартирі [ADDRESS], належала їм обом на праві спільної сумісної власності. Вказану квартиру вони вирішили продати, а виручені кошти використати на придбання нового житла. На підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], вищевказану квартиру ними було продано [PERSON] за 582 209,00грн., з яких до підписання договору було внесено покупцем на рахунок продавця [PERSON], який був відкритий у ВАТ «Універсал Банк», а решта коштів в сумі 465 767,20 грн. було внесено на той же рахунок після підписання цього договору. З довідки про рух коштів вбачається, що на рахунок [PERSON] у ВАТ «Універсал Банк» 27 серпня 2008 року було зараховано 114 000 доларів США. Того ж дня з цього рахунку було здійснено внутрішній платіж на суму 70170 доларів США. З пояснень відповідача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] випливає, що 114 000 доларів США - це кошти, які були отримані від продажу квартири [ADDRESS], з яких 70 170 доларів США було перераховано на погашення кредиту, який [PERSON] отримав на придбання нової квартири. Враховуючи наведене вище, суд вважає доведеним той факт, що кредит на придбання спірної квартири був погашений за рахунок спільних коштів [PERSON] та [PERSON], які вони одержали від продажу раніше займаної ними квартири, що належала їм на праві спільної сумісної власності, та квартира [ADDRESS] ними придбавалась з метою створення спільної власності. Судом також встановлено, що [PERSON] та його мати [PERSON] зареєстровані та проживають в спірній квартирі. Оцінюючи зазначені вище докази, суд приходить до висновку, що вимоги третьої особи [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 79,2кв.м, є підставними та такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до положень ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що за час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано спільно рухоме майно, яке наявне на даний час у відповідача [PERSON], а саме: 37-дюймовий плазмовий телевізор марки «Електрон» - вартістю 6000, 00 грн.; 21-дюймовий плазмовий телевізор марки «Електрон» - вартістю 2500,00 грн; DVD плеєр - вартістю 700,00 грн; автомагнітола марки «SONY» - вартістю 1200,00 грн.; мобільний телефон «Sony Ericson» - вартістю 1500,00 грн.; годинник «Swatch» - вартістю 800 грн. Сторони не досягли згоди стосовно поділу цього спільного майна. Згідно з наведеними в позовній заяві [PERSON] цінами, які не оспорив відповідач [PERSON], загальна вартість цього рухомого майна становить: 6000, 00 грн. + 2500,00 грн.+700, 00 грн. +1200,00 грн.+1500,00грн. + 800,00 грн. = 12700,00 грн. З пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні випливає, що вона заперечує проти виділення їй в натурі частини спільного рухомого майна, просить залишити таке майно у власності відповідача [PERSON], а на її користь просить стягнути відповідну грошову компенсацію вартості частки такого майна. Враховуючи пояснення сторін та їх представників, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] грошової компенсації вартості частки рухомого спільного майна слід задовольнити частково та в її користь підлягає стягненню грошова сума в розмірі: 12700,00 грн. : 2 = 6 350,00 грн. Позивачем [PERSON] також заявлялись вимоги про включення до спільного майна подружжя та поділу кухонних меблів, шафи гардеробної, холодильника «Bosch», газової поверхні «Ariston», електричної духовки «Ariston», обігрівач UFO, двох електричних батарей, живих декоративних квітів та чотирьох карнизів. Однак, в судовому засіданні встановлено, що холодильник «Bosch», газова поверхня «Ariston», електрична духовка «Ariston», два електричні конвектори «Вета» були придбані третьою особою з самостійними вимогами [PERSON], про що нею подані письмові докази, чеки, документи про придбання побутової техніки в Республіці Польща. У зв'язку з цим, вимоги [PERSON] про включення до спільного майна подружжя та поділ вищевказаного рухомого майна є необґрунтованими, в їх задоволені слід відмовити та задовольнити позовні вимоги щодо цього майна третьої особи [PERSON] Що стосується іншого майна: кухонних меблів, шафи гардеробної, обігрівача UFO, живих декоративних квітів, 4 карнизів, то позивачем [PERSON] не подано доказів на підтвердження того, що такі речі були придбані за рахунок її та [PERSON] спільних коштів. Таким чином вимоги [PERSON] про поділ вказаної частини майна до задоволення не підлягають. Суд вважає, що також не підлягають задоволенню і вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] щодо визнання за нею права власності на кухонні меблі, гардеробну шафу, обігрівач UFO, 2 карнизи у зв'язку з їх недоведеністю. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial