Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-24 00:00:00

30.04.2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 лютого по 29 березня 2013 року включно, в розмірі 7695 грн.46 коп. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на задоволенні. Представник відповідача позов не визнала. Вона пояснила, що затримка розрахунку позивача при звільненні відбулася без вини відповідача, оскільки він тривалий час перебував у стадії банкрутства, що звільняє від відповідальності за затримку розрахунку позивача при звільненні. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач працював у відповідача на посаді начальника транспортної дільници. Наказом від 30.01.2013 року № 21/к позивача звільнено з роботи 29.01.2013 року у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Як убачається з пояснень сторін і матеріалів справи (а.с. 4), в день звільнення відповідач не виплатив усі належні позивачеві суми, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 2278 грн 14 коп., яку позивач погасив лише 29.03.2013 року. Згідно статті 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум в день його звільнення, підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 28.03.2013 року включно затримка розрахунку при звільненні позивача складала 37 робочих днів. Згідно довідки відповідача (а.с. 28) середньоденний заробіток позивача становить 146 грн. 23 коп. Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 5410 грн. 51 коп. /146.23 х 37/, що є підставою для стягнення вказаної суми. Одночасно суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на знаходження відповідача в стані банкрутства, як на підставу звільнення від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, оскільки провадження в справі про банкротство припинено ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2012 року, у зв'язку із затвердженням мирової угоди з кредиторами (а.с. 19 - 26). А отже в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позовна заява підлягає задоволенню. Стосовно відшкодування моральної шкоди суд приходить до висновку, що в цій частині позову слід відмовити на підставі наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167, ч. 2 ст. 1187 ЦК України для застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки (шкоди); 3) причинного звязку між протиправною поведінкою і шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. Тобто, відповідальність наступає лише в разі наявності всіх вище названих чотирьох складових. Так судом було встановлено, таких складових в діяннях відповідача. Судом не встановлено наявності спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, в тому числі не наявний причинний звязок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, позивачем не зазначено в чому саме полягає ця шкода, не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial