Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-09 00:00:00

04.05.2006 року позивач [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про повернення суми заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 01.04.2004 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] грошову суму у загальному розмірі 42 000,00 доларів США. Проте до теперішнього часу відповідач відмовляється від виконання прийнятих на себе зобов'язань, в зв'язку з чим позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача борг у сумі 42 000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335 706,00 грн., а також витрати по сплаті державного мита у сумі 1 700 грн. 23.12.2006 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., яка в подальшому не уточнювалася, посилаючись на те, що документи на які посилається позивач є недостовірними, сфальсифікованими та надані до суду з метою незаконного витребування від нього грошових коштів. В наслідок зазначених дій [PERSON] у нього погіршився стан здоров'я, зникла довіра у людей, крім того в наслідок поширення недостовірної інформації з ним припинили фінансово-господарскі відносини багато підприємств, що вплинуло на дохідну частину його підприємства, що завдало йому моральної шкоди. Крім того, він звернувся за юридичною допомогою. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2007 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення суми заборгованості за договором позики були задоволені частково, у задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.09.2007 року, та Ухвалою Верховного суду України від 12.05.2008 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2007 року залишено без змін. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2009 року, у задоволені заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення від 03.07.2007 року було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.03.2010 року, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21.10.2009 року залишено без змін. Проте 15 березня 2011 року від [PERSON] до суду надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення від 03.07.2007 року, за результатами розгляду якої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року (суддя Жуган Л.В.), рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2007 року - скасоване. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, на обґрунтування яких посилалися на обставини, викладені у позовній заяві та просили задовольнити позов в повному обсязі, зустрічний позов не визнали та просили відмовити у його задоволені. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутності або про відкладення судового засідання не подавали. В попередньому судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення поданого позову, за мотивами зафіксованими технічними засобами фіксації процесу, просив відмовити в задоволенні поданої заяви, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Мотиви та додаткові доводи сторін, інших учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази, надані суду, надавши виниклим між сторонами по справі правовідносинам належну правову оцінку, провівши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування законних підстав для задоволення заявленого позову [PERSON] до [PERSON] про повернення суми заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно відмовити, з наступних підстав. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 01 квітня 2004 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] грошову суму у загальному розмірі 42 000,00 доларів США, проте до теперішнього часу відповідач відмовляється від виконання прийнятих на себе зобов'язань. Укладення договору позики було засвідчено позичальником шляхом складання розписки від 01 квітня 2004 року та її видачі позикодавцеві. Проте як свідчила сторона позивача, в порушення вимог договору відповідач [PERSON] умови договору не виконав, суму позики не повернув. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом розписки. Однак відповідач [PERSON] не виконав відповідного грошового зобов'язання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Факт укладення договору та видачі розписки сторони не оспорюють, також в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2007 року було зазначено, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що саме він брав у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 42 000 доларів США, але в 1996 році та частками, і в 1996 році повернув позивачу борг. На з'ясування своїх тверджень стосовно того коли була складена розписка представник [PERSON] просив призначити судову технічну експертизу, щодо визначення часу написання розписки на 42 000 доларів США. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.09.2012 року по справі була призначена судова технічна експертизу, на вирішення якої було поставлено питання щодо визначення часу написання [PERSON] розписки на ім'я [PERSON] у розмірі 42 000 доларів США. 22.01.2013 року на адресу суду з Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз надійшло повідомлення № 10172/12-34 про неможливість надання висновку судово - технічної експертизи. Відповідач [PERSON] та його представник повторно клопотання про призначення експертизи не заявляли та у встановленому законом порядку не довели ті обставини на які вони посилаються. При цьому, обставини на які вказує відповідач та його представник, суд вважає ними недоведеними, чим не виконані вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази на які посилався представник відповідача не знайшли свого підтвердження. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При постановлені рішення суд враховує, що сторона позивача у судовому засіданні довела ті обставини, які є підставою її позову. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, оспорювання за договором позики має здійснюватися тільки по підставам передбаченим ст.1051 ЦК України, а щодо факту отримання боргу від відповідача, то оскільки позивач не визнає цієї обставини, а відповідно до положень ст. 218 ЦК України рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, то суд факт повернення боргу не може вважати доведеним. Виходячи з положень розписки, [PERSON] отримав визначену суму грошових коштів в користування, однак грошове зобов'язання своєчасно і у повному обсязі не виконане. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] прострочив виконання зобов'язання з повернення суми позики. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин й виходячи із умов договору позики, суд прийшов до наступного висновку. Виходячи з офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним Банком України, станом на 10 липня 2013 року, основна сума боргу [PERSON] становить 42 000,00 х 7,993 = 335 706,00 гривень. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог позивача та за даним спором стягненню з відповідача підлягає вказана грошова сума. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у розмірі 1 700 гривень. Що стосується зустрічних позовних вимог, то у їх задоволенні слід відмовити повністю із огляду на наступне. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під приниженням честі та гідності фізичної особи потрібно розуміти поширення недостовірної інформації про таку особу, членів її сім'ї або близьких родичів, внаслідок чого вона зазнала фізичних чи душевних страждань. У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та його представником не надано суду будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди, не визначено, з яких саме міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 2 000 грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Крім того, ні ст. 386 ЦК України, ні іншими нормами чинного законодавства України не передбачено право на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, що є предметом судового розгляду. На сьогодні застосування принципу презумпції моральної шкоди прямо не випливає з чинного законодавства. Загальне правило про розподіл тягаря доказування, встановлене ст. 60 ЦПК, яке передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. І з цієї точки зору потерпілий повинен довести факт спричинення йому моральної шкоди, щоб суд вирішив питання про відшкодування на його користь. Наступною умовою відповідальності за заподіяння моральної шкоди є протиправність поведінки - невиконання юридичного обов'язку, встановленого нормою права. Відповідно до форм юридичних обов'язків протиправність виступає у формі дії і бездіяльності. При цьому, під протиправною дією розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю - невчинення особою дій, які вона була зобов'язана за законом вчинити. Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є необхідним наслідком його поведінки. Неправомірне діяння повинно бути головною причиною, що з неминучістю тягне за собою заподіяння моральної шкоди, необхідною умовою настання негативних наслідків у вигляді фізичних або душевних страждань. Беручи до уваги всі вище перераховані обставини суд не вбачає жодних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за доцільне в задоволенні зустрічного позову відмовити. При цьому у зв'язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони присудженню не підлягає.

Outcome: approved