Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної злочином. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує у позовній заяві на те, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2013 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та засуджено до 2-х років виправних робіт з відрахуванням 15% його заробітку в дохід держави. Зазначеним вироком було встановлено, що [PERSON] 03.12.2011 року навмисно наніс удар дерев'яним предметом йому, [PERSON], по правій кисті руки, спричинивши згідно висновку експерта №158 від 27.01.2011 року тілесні ушкодження у вигляді відкритого багато-уламкового перелому 3-ої п'ясної кістки та рани на долонній поверхні в проекції головки 3-ої п'ясної кістки правої кисті, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Оскільки через отриману травму він і досі не може нічого робити правою рукою, вважає, що у зв'язку з втратою загальної працездатності [PERSON] має відшкодувати йому завдану шкоду в розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць втрати (зменшення) загальної працездатності, рахуючи з дня вчинення злочину і по даний час. Розмір цієї шкоди згідно доданого позивачем розрахунку складає 18 769 грн., які він просив суд стягнути з відповідача. В ході розгляду справи позивач неодноразово зменшував та збільшував розмір заявлених ним позовних вимог, а тому в останній редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь шкоду в розмірі 1 282 грн., а також в подальшому щомісячно до моменту одужання стягувати шкоду в сумі 5%, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини, що наведені ним були у позовній заяві в останній редакції. Просив суд позов задовольнити та стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь шкоду в розмірі 1 282 грн., а також в подальшому щомісячно до моменту одужання стягувати шкоду в сумі 5%, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що позивачем не надано жодного доказу, що ним було втрачено дохід або заробіток, оскільки позивач є пенсіонером, а відтак не міг втратити заробіток або дохід. При цьому доказів про підприємницьку діяльність ним також не надано. Безпідставними є посилання позивача на ч.3 ст.1195 ЦК України, оскільки він не є працюючою особою, а також не обґрунтованими є вимоги щодо стягнення в подальшому щомісячно до моменту його одужання шкоди в сумі 5% виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, оскільки термін закінчення таких виплат не визначений. Ураховуючи наведене просили суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 жовтня 2012 року вироком Липовецького районного суду Вінницької області [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 122 ч.1 КК України та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк 2 (два) роки з відрахуванням з його заробітку 15 (п'ятнадцяти) % в дохід держави. Цим же вироком було задоволено цивільний позов потерпілого [PERSON] та стягнуто із засудженого [PERSON] на його, [PERSON], користь у відшкодування моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) гривень. За наслідками перегляду вироку суду, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2013 року зазначений вирок суду було залишено без змін. Відповідно до вищевказаного вироку, судом було встановлено, що 03.12.2011 року біля 12 години 30 хвилин, [PERSON], маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, під час раптово виниклої суперечки із своїм сусідом [PERSON], знаходячись на території свого домогосподарства, що розташоване в [ADDRESS], наніс удар дерев'яним предметом по правій кисті руки [PERSON], який знаходився на території свого домогосподарства та тримався правою рукою за верхівку металевого стовпчика, який знаходиться біля їх спільної межі, внаслідок чого заподіяв [PERSON] тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді відкритого багато уламкового перелому 3-ої п'ясної кістки та рани на долонній поверхні в проекції головки 3-ої п'ясної кістки правої кисті. [PERSON] визнаний був потерпілим у даній кримінальній справі. Статтею 61 ЦПК України, передбачено підстави звільнення від доказування, відповідно до частини 4 якої унормовано, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Ураховуючи те, що вирок суду від 26 жовтня 2012 року у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України набрав законної сили 06.03.2013 року, а відтак має для суду преюдиційне значення. Стаття 3 Конституція України проголошує людину, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпеку найвищою соціальною цінністю в державі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст.1166 ЦК України, якою унормовано, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. З аналізу вказаної норми слідує, що якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати спеціальні норми. Спеціальною нормою, яка підлягає до застосування до правовідносин, які виникли між сторонами даного спору є ч. 1 ст. 1195 ЦК України, відповідно до якої, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У п.18 постанови від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" Пленум Верховного Суду України надав судам наступні роз'яснення щодо визначення ступеня втрати загальної працездатності, де зазначено, що ступінь втрати загальної працездатності визначається судово-медичною експертизою. На виконання положень ст.145 ЦПК України, судом було призначено судово - медичну експертизу, відповідно до якої експертом було надано висновок, в силу якого медична експертна комісія дійшла висновку, що у [PERSON] мали місце тілесні ушкодження у вигляді відкритого багатоуламкового перелому 3-ої п'ясної кістки та рани на долонній поверхні в проекції головки 3-ої п'ясної кістки правої кисті. Вищевказані тілесні ушкодження у [PERSON] виникли від дії тупого твердо го предмету (предметів), по давності могли бути спричинені в строк, вказаний у постанові про призначення судово-медичної експертизи - 03.12.2011 року. При теперішньому обстеженні у [PERSON] на долонній поверхні правої кисті виявлено рубець, як наслідок загоєння забитої рани та помірне порушення функції правої кисті. Вказані наслідки травми правої кисті у [PERSON] стоять в причинному зв'язку з названими вище у п.1 тілесними ушкодженнями і становлять 5 (п'ять) % стійкої втрати загальної працездатності. Висновок експерта за №113-к (а.с. 34-37), суд приймає як належний та допустимий доказ, а відтак погоджується, що ступінь втрати загальної працездатності позивача [PERSON] становить 5 (п'ять) % стійкої втрати загальної його працездатності та стоїть в причинному зв'язку з тілесними ушкодженнями у вигляді відкритого багатоуламкового перелому 3-ої п'ясної кістки та рани на долонній поверхні в проекції головки 3-ої п'ясної кістки правої кисті, які виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), що по давності могли бути спричинені в строк - 03.12.2011 року, тобто коли [PERSON] було вчинено злочин, який кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України та за який його було засуджено згідно вироку суду від 26.10.2012 року. Частиною 2 ст. 1195 ЦК України, передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Разом з цим, у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", зазначено, що відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається з щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, а тому в рішенні суду мають бути зазначені строки виплати присуджених до стягнення сум для відшкодування такої шкоди. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд, визначаючи розмір відшкодування шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, виходячи з того, що судово - медична експертиза підтвердила втрату позивачем працездатності у її відсотковому відношенні саме з 03.12.2011 року, тобто день коли відповідачем було вчинено протиправні дії стосовно позивача, що доведено вироком суду від 26.10.2012 року, проте наведений позивачем розрахунок не відповідає фактично об'єктивним даним, а тому відповідно до зроблених розрахунків суду за період з 03.12.2011 року по 28.10.2013 року, 5% з урахуванням розмірів мінімальної заробітної плати на конкретно визначений період становить 1272, 03 гривень, а не 1282 гривні, які просив стягнути позивач. Крім того, суд вважає, що підлягають до задоволення вимоги позивача щодо присудження на його користь із відповідача щомісячних платежів у розмірі 5 (п'яти) % мінімальної заробітної плати, встановленої законами України на відповідний місяць, до моменту його одужання. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а оскільки позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, тому суд стягує його з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial