Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивував тим, що 03 серпня 2012 року відповідач [PERSON] взяв у нього в борг кошти в розмірі 324000 грн., що станом на 03.08.2013 року еквівалентно 40\~ 000 дол. США, які зобовязувався повернути до 01 грудня 2012 року. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується розпискою від 03.08.2012 року. Вказує на те, що відповідач суму позики не повернув, на усні звернення про повернення боргу не відреагував, зобовязання не виконав. А тому, позивач просив суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції в розмірі 1947,00 грн., 3% річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 2411,00 грн., а всього 328358,00 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Суду пояснив, що дійсно брав у борг кошти, про що писав боргову розписку на суму 324000 гривень. Однак, в даний час не має змоги повернути борг за розпискою. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що 03 серпня 2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується наданою останнім письмовою розпискою (а.с.7). З даної розписки вбачається, що 03 серпня 2012 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 324000,00 грн. (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем [PERSON], суд приходить до висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув. Виходячи з умов договорів позики (розписок), сума боргу відповідача перед позивачем складає 324000,00 грн. А тому, вимога про стягнення суми боргу підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що боржником прострочено виконання грошового зобовязання то на ньому лежить обовязок сплатити 3% річних від простроченої суми в розмірі (324000,00+1947,00х90(днів)х3%:365) 2411,00 грн. Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони також підлягають до задоволення, оскільки індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. А тому, індексації підлягає борг за розпискою від 03.08.2012 року в сумі 324 000 грн. за період з 01.12.2012 року по 01.02.2013 року. Індекс інфляції за вказаний період становить 324000,00х1,003х1,003= 325947,00 грн. Інфляційні втрати складають (325947,00 - 324000,00) = 1947,00 грн. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача суму боргу за договорами позики в розмірі 324000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 1947,00 грн., а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договором позики в розмірі 2411,00 грн., що в загальній сумі становить 328358,00 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат.

Outcome: approved