Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.08.2007 року сторони у справі уклали шлюб та проживали з спільно до вересня 2012 року. 22 січня 2009 року, тобто, в період шлюбу, подружжям була придбана 1/6 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель (фактично квартира №1) і 1/6 частка земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Сімферополь, вул. Червоноармійська, 116. У будинку подружжям був зроблений капітальний євроремонт, придбані меблі та предмети вжитку. Однак, право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем. Життя подружжя не склалося, у зв'язку з чим, позивач був змушений переїхати жити до своїх батьків. Відразу після від'їзду позивача, відповідач поміняла замки, в квартиру не пускає, не дає бачитися з дитиною. У зв’язку з чим, позивач звернувся до суду з вимогами про поділ спільно нажитого майна з визнанням за ним права власності на 1/12 частку житлового будинку з відповідними долями надвірних побудов та 1/12 частку земельної ділянки. Всі меблі та предмети домашнього вжитку просить залишити відповідачу, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію у розмірі 31450 грн. У подальшому, позивачем збільшені позовні вимоги, він просив вселити його у частку житлового будинку, на яку буде за ним визнане право власності, а також визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши йому житлову кімнату, площею 11,9 кв.м., та кухню, площею 10,5 кв.м., згідно з експертним варіантом визначення порядку користування квартирою. Ухвалою суду від 18.12.2013 року, за клопотанням позивача, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації в розмірі 31450 грн. із залишенням відповідачу всіх меблів та предметів домашнього ужитку, залишено без розгляду. Позивач у судове засідання не з’явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримує, надав згоду на розгляд справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з’явилася, про час та місце слухання справи сповіщалася належним чином, підтвердження поважності неявки до суду не надала, як і заперечень проти позову. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України, на підставі даних та доказів, що є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 2007 року перебували у шлюбі (а.с.8). 22.01.2009 року, в період шлюбу, відповідачем [PERSON] за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу було придбано нерухоме майно, а саме: 1/6 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і 1/6 частка земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Сімферополь, вул. Червоноармійська, 116. Договори купівлі-продажу були нотаріально посвідчені 22.01.2009 року Приватним Сімферопольського міського округу АР Крим [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №148 та №151 відповідно (а.с.5-6). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.ст.61, 63 ЦК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, судом встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі та під час сумісного проживання придбали нерухоме майно на ім'я [PERSON] Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/12 спірного житлового будинку (фактично квартири №1) та земельної ділянки, які є об'єктом спільною сумісною власністю подружжя. Задовольняючи позовні вимоги в частині виділення в користування позивача вказаних приміщень квартири, суд виходить з наступного. Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч.2, ч.3 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено судом, домовленості про порядок користування житловим приміщенням між сторонами по справі не досягнуто. Згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи, яка проводилась на підставі ухвали суду про можливий поділ житла, поділити між сторонами 1/6 житлового будинку, якою є фактично квартира №1, з технічної точки зору не можливо, але, експертом запропоновано варіант порядку користування квартирою між співвласниками. З урахуванням вимог позивача, суд вважає за можливе визначити порядок користування квартирою між сторонами відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи №1351 від 15 листопада 2013 року - додатку №1 до неї (а.с.81-106), виділивши у користування позивача наступні приміщення: житлову кімнату (приміщення №4 літер А), площею 11,09 кв.м., та кухню (приміщення №3 літер А), площею 10,05 кв.м., що є загальною площею 22,4 кв.м, що менше ідеальної частки на 0,6 кв.м. В користування відповідача виділити приміщення: житлову кімнату (приміщення №5 літер А), площею 10.5 кв.м., та житлову кімнату (приміщення №5 літер А), площею 13,1 кв.м., що загальною площею 23,6 кв.м., що більше ідеальної частки на 0,6 кв.м. У загальному користуванні співвласників залишити наступні приміщення: коридор (приміщення №2 літер А), площею 4,7 кв.м., та санвузол (приміщення №7 літер А), площею 2,6 кв.м. Задовольняючи позовні вимоги в частині вселення позивача в 1/12 частину житлового будинку, суд виходив з того, що, як зазначено в позовній заяві, позивач [PERSON] змінила замки в квартиру та заблокувала доступ позивача до квартири. Ці обставини в тому числі встановлені у ході розгляду справи зважаючи на те, що позивачем уточнені позовні вимоги. Заперечень на спростування вказаних у позовній заяві обставин, відповідач спростовує. Так, відповідно до ст.41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме: право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були пов’язані з позбавленням володіння. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмеженим у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об’єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів сім’ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, зважаючи на встановлені у ході розгляду справи вищевикладені обставини, з урахуванням необхідності захисту прав позивача, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо його вселення у спірне квартиру, підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у зв’язку із задоволенням позову, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у повному обсязі, а саме: сплачені при зверненні до суду судовий збір у розмірі 894, 50 грн. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 63, 66, 69, 70 СК України, ст.ст. 16, 317, 321, 358, 369, 379, 382, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved