Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, яку уточнила, і просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 10595 грн. ( з них 1300 грн. - заробітної плати, 9295,00 грн. - середнього заробітку). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на такі обставини: 02.06.2013 року між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір. Відповідно до умов договору позивач виконувала обов'язки продавця продовольчих товарів та ін.., розмір заробітної плати складав - 1300 грн. на місяць. Трудовий договір між позивачем та відповідачем було розірвано 16.06.2013 року за згодою сторін. Позивач вказує, що відповідач після розірвання договору не провела з нею розрахунку. Після підписання 02.06.2013 року трудового договору позивач відразу приступила до виконання обов'язків продавця у продуктовому кіоску, який орендує Відповідач за адресою: [ADDRESS] та працювала до 16.06.2013 року без вихідних днів. 16.06.2013 року у кінці робочого дня позивачем спільно з відповідачем прийнято рішення про розірвання трудового договору та заявлено вимогу провести повний розрахунок за відпрацьований час. Однак позивачу було відмовлено. Позивач вказує, що її денна ставка складала 65 грн. (1300 грн./ оклад 20 робочих днів у червні). Крім цього позивач вказує, що робота у святкові та неробочі дні підлягає оплаті в подвійному розмірі. Тобто денна ставка за роботу 2, 8, 9, 15, 16 червня ставитиме 130 грн. Таким чином заборгована заробітна плата складає - 1300 грн. Крім цього позивач вказує, що з відповідача солід стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку, який складає 65 грн. х 143 дні = 9295,00 грн. На підставі наведеного позивач просить суд позов задоволити. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні заявлені у позовній заяві вимоги підтримала, просить суд позов задоволити. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, та пояснила, що вона працює приватним підприємцем ПП «[PERSON]» та орендує приміщення кіоску за адресою [ADDRESS]. 02.06.2013 року відповідач взяла на стажування [PERSON] з умовою, що якщо вона буде справлятися з роботою, то після закінчення терміну стажування відповідач прийме її на роботу на постійній основі. Випробувальний термін складав 2 тижні. Після того, як позивач відпрацювала тиждень, з метою уникнення зайвих перевірок, вони уклали трудовий договір. Відповідач вказує, що покликання позивача на те, що вони обумовили зарплату в розмірі 1300 грн. не відповідає дійсності, оскільки у її екземплярі трудового договору відсутня вказівка на таку суму. Договір не є зареєстрованим та не має будь-якої юридичної сили. Звідки позивач визначила розмір зарплати відповідачу невідомо. Крім цього, про роботу у святкові та робочі дні вони також не домовлялися. Відповідач вказує, що [PERSON] сама проставила час виконання робіт з 08-00 до 18.00 з перервою на обід з 13.00 до 14.00, а також два вихідні дні в тиждень згідно з графіком. Позивача ніхто не змушував працювати у вихідні та неробочі дні, а тому посилання позивача про подвійний розмір оплати безпідставне. При перезміні 16.06.2013р. зміну приймала [PERSON] і при перерахунку було виявлено недостачу на суму 1030 грн. Відповідач виплатила [PERSON] гроші в сумі 270 грн., а решту суми в розмірі 1030 грн. було вирахувано з [PERSON] в рахунок недостачі, оскільки між сторонами було додатково укладено договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених цінностей. На підставі наведеного відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку із безпідставністю. Свідок - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює продавцем у кіоску продовольчих товарів за адресою [ADDRESS]. При перезміні 16.06.2013 року нею була виявлена недостача на суму 1030 грн., яка виникла з вини [PERSON] Оскільки з позивачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, то при розрахунку [PERSON] з роботи їй було виплачену зарплату в розмірі 270 грн., а решту було відраховано за рахунок виявленої недостачі. Таким чином при звільнені [PERSON] з роботи з нею було проведено повний розрахунок, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, заслухавши позивача та відповідача, свідка, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного: 03.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що стверджується Трудовим договором від 03.06.2013 року. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Встановлено, що 16.06.2013 року Трудовий договір від 03.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за домовленістю сторін. Ця обставина визнана сторонами у судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Судом встановлено, що 03.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність, що стверджується Договором про повну матеріальну відповідальність від 03.06.2013 року. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із п. 1 Договору про повну матеріальну відповідальність від 03.06.2013 року [PERSON] приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їй підприємством матеріальних цінностей і зобов'язується, зокрема, дбайливо ставитися до переданих їх на збереження матеріальних цінностей і вживати заходів для попередження збитків. У судовому засіданні встановлено, що при перерахунку, 16.06.2013 року за [PERSON] було виявлено недостачу на суму 1030 грн., а також виплачено гроші в сумі 270 грн. - як заробітну плату за фактично відпрацьований час. Ця обставина визнана сторонами у судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Крім визнання сторонами цієї обставини, вона також стверджується показами свідка - [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд критично оцінює покликання позивача - [PERSON] на те, що при звільнені з нею не було проведено повного розрахунку, оскільки ці обставини жодним чином позивачем у судовому засіданні доведені не були. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] під час виконання своїх трудових обов'язків допустила недостачу, яка була вирахувана з її заробітної плати, а решту заробітної плати їй було виплачено. На підставі наведеного суд приходить до переконання що заявлені позовні вимоги не є підставними та не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається із Корінця квитанції № 670 від 31.07.2013 року відповідач [PERSON] заключила угоду про надання правової допомоги та оплатила в касу гроші в сумі 400 грн. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат пов'язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. На підставі наведеного приходжу до висновку, що з [PERSON] слід стягнути 400 грн. судових витрат на користь [PERSON].

Outcome: approved