Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-12 00:00:00

ПАТ «Завод Будівельно-опоряджувальних машин» звернулося до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив, до [PERSON] про виселення з наданням іншого жилого приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що ПАТ «Завод БОМ» являється правонаступником ВАТ «Завод БОМ». Гуртожиток, що розташований по вул. Комсомольська, 17 в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області належить на праві приватної власності ПАТ «Завод БОМ» на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 29.09.2011 року. В даному гуртожитку за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON]. Вселення у вказану жилу прощу - 40,7 кв.м. загальною площею, відбулось на підставі направлення на койко місце № 957 від 22.09.1994 року, у якому зазначено, що при звільненні з заводу наймач зобов'язується звільнити кімнату у двотижневий строк. Відповідач [PERSON] на підприємстві позивача не працювала і в трудових відносинах з ним не перебувала. В порушення абз.1 п.18 Примірного положення про гуртожитки, наймач [PERSON] кімнату гуртожитку за призначенням, тобто для проживання, не використовує, близько 5 років не проживає у даному гуртожитку, а там лише зберігає свої речі та будівельні матеріали. На момент пред»явлення позову у [PERSON] була заборгованість по комунальним послугам у розмірі 805,00 грн., що підтверджує той факт, що відповідачка не виконує покладені на неї зобов'язання по оплаті комунальних послуг. У 2011-2012 роках до адміністрації ПАТ «Завод БОМ» звертались працівники Заводу із заявами про наданням їм житлового приміщення у гуртожитку з метою покращення житлових умов. Адміністрацією заводу "БОМ", враховуючи пенсійний вік [PERSON], яка проживає у кімнаті [ADDRESS] одна, з урахуванням того, що на заводі працюють особи, які потребують як виділення житла так і покращення житлових умов, було винесено рішення про переселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] до кімнати [ADDRESS], яка є благоустроєною, відповідає санітарно-технічним нормам, загальна площа якої становить 20,8 кв.м., житлова площа - 13,2 кв.м., що не порушує положення глави 4 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою ради міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, де зазначено, що житлова площа у гуртожитку надається у розмірі не менше 6 кв.м. на одну особу, не порушує ст.114 ч.2 ЖК України, якою передбачено, що надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше житлове приміщення повинно знаходитись в межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним нормам, які також визначені постановою ради Міністрів УРСР № 189 від 26.04.1989 року та ст.47 Житлового Кодексу. Вказане рішення та ордер про вселення у кімнату [ADDRESS] було направлено [PERSON], проте вона не з'явилась за ордером на нове житлове приміщення та не перереєструвалась за новою адресою, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить виселити відповідача [PERSON] з кімнати [ADDRESS] гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; вселити [PERSON] в кімнату боксу [ADDRESS] гуртожитку ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин», розташованого за адресою: Запорізька область Василівський район м.Дніпрорудне вул.Комсомольська, 17 та зареєструвати [PERSON] за вказаною адресою; стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ "Завод БОМ" судові витрати в сумі 109,40 грн. В судовому засіданні представник позивача Кара Р.Т. підтримала уточнені позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні за підставами, викладеними у позовній заяві та просить виселити відповідача [PERSON] з кімнати [ADDRESS] гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; вселити [PERSON] В кімнату боксу [ADDRESS] гуртожитку ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин», розташованого за адресою: Запорізька область Василівський район [ADDRESS] та зареєструвати [PERSON] за вказаною адресою; стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ "Завод БОМ" судові витрати в сумі 109,40 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнала, проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає та суду пояснила, що у трудових відносинах з Заводом "БОМ" вона ніколи не перебувала, ордер на вселення її з сім"єю надавався трестом "Запоріжрудбуд". У гуртожитку ПАТ "Заводу БОМ" вона на проживала з поважних причин, оскільки здійснювала та по теперішній час здійснює догляд за своєю непрацездатною за віком матір"ю [PERSON], [INFO], яка є особою похилого віку та потребує постійного стороннього догляду, про що неодноразово повідомляла коменданта гуртожитку [PERSON] У гуртожитку проживала періодично, використовувала квартиру [ADDRESS] гуртожитку виключно за її призначенням для проживання у ній, а не як склад, зберігала у квартирі декілька мішків цементу, оскільки мала намір здійснювати в квартирі ремонт. Оплату за комунальні послуги вносила періодично, як правило здійснювала оплату наперед, заборгованості не мала, притиснення з боку адміністрації заводу розпочалися після того, як вона стала членом ініціативної групи з питань приватизації квартир гуртожитку у приватну власність. Вважає, що жодних правових підстав для її виселення з наданням у гуртожитку іншого приміщення немає, позовні вимоги вважає надуманими та просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним, в судовому засіданні не недоведеним, жодних правових підстав для переселення [PERSON] з однієї кімнати гуртожитку в іншу меншої площі немає, тому просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність їх представника за наявними матеріалами справи, самостійних вимог не заявив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником прохідницької ділянки ЗАТ «ЗЗРК» та вже два роки, десь з листопада 2011 року він працює на півставки, виконуючи обов'язки електрика по гуртожитку, який розташований по [ADDRESS]. У його обов'язки електрика входить обслуговування чергового освітлення, тому він здійснював обхід квартир гуртожитку з метою перепису електролічильників за їх номерами. За час роботи на посаді електрика, він двічі намагався увійти в квартиру [ADDRESS] цього гуртожитку для того, щоб записати номер електричного лічильника, який знаходиться в цій квартирі, проте двері йому ніхто не відчинив, тому він залишив записку у дверях, щоб йому передзвонили мешканці цієї квартири. В усній формі він повідомляв коменданту гуртожитку про неможливість потрапити до квартири [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю там мешканців. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вісім років вона працює комендантом гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS], останній рік працює за графіком роботи - три дня на тиждень. У квартирі [ADDRESS] з 2005 року [PERSON] бачила дуже рідко, фактично в цій квартирі [PERSON] не проживала, приїздила десь раз на півроку. Адміністрація заводу «БОМ» надала їй доручення переписати та з»ясувати про всіх мешканців гуртожитку. На виконання доручення вона доповідала адміністрації заводу про всіх мешканців, у тому числі давала адміністрації усну інформацію про непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] гуртожитку та наявність у неї боргів по оплаті за комунальні послуги. Подаючи інформацію про наявність у жильців гуртожитку заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, вона керується виключно відомістю, яку оформлює бухгалтерія. У її присутності складалися акти про непроживання [PERSON] у гуртожитку, які підписували сусіди. Про своє місцезнаходження [PERSON] їй не повідомляла, засоби зв'язку особисто їй не залишала. Адміністрація заводу не доручала їй передавати листи для вручення [PERSON], цим займався юрист. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює юрисконсультом заводу «БОМ» з 2001 року та є головою профспілкового комітету. Знає [PERSON] як члена комісії щодо передачі гуртожитку у комунальну власність. Під час роботи на посаді юрисконсульта, він звертався до суду з позовами про стягнення з [PERSON] заборгованості по житлово-комунальні послуги в судовому порядку. [PERSON] використовувала квартиру [ADDRESS] не за призначенням, в ній вона не проживала. За наданою комендантом гуртожитку [PERSON] усною інформацією про те, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] гуртожитку не проживає, має заборгованість по оплаті комунальних послуг, тому адміністрацією заводу було прийнято рішення про переселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] у бокс [ADDRESS] гуртожитку. Під час обговорення цього питання відбувалося засідання, на якому були присутні члени профспілкового комітету, вівся протокол засідання. Підставою для прийняття рішення також були звернення працівників заводу, які потребували покращення житлових умов. Прийняте адміністрацією заводу рішення вручити [PERSON] не представилося можливим, оскільки вона у гуртожитку не проживала, тому рішення відправили їй поштою за адресою її реєстрації. З приводу непроживання [PERSON] у гуртожитку складалися відповідні акти, які підписували ті сусіди, які відчиняли їм двері. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає з 1990 років, з 2006 року з періодичністю 1-2 рази на рік проводить збори з приводу передачі гуртожитку у комунальну власність, [PERSON] на них приймає участь, надає пояснення у фінансових питаннях. [PERSON] у гуртожитку бачить раз у 2-3 місяці, зі її слів знає, що вона доглядає за своєю матір»ю. Не було такого періоду, коли [PERSON] була потрібна, а її неможливо було знайти. У травні 2013 року вона збиралася здійснювати у квартирі ремонт та вела підготовку до ремонтних робіт, так як адміністрація ніякого ремонту у гуртожитку не проводить. Він допомагав заносити у квартиру [PERSON] мішки з цементом. Він мав номер телефону [PERSON] та 19 серпня 2013 року вона йому подзвонила та попросила подивитися, що відбувається у її квартирі, повідомила, що її виселяють та попросила призупинити ці дії. Він намагався з»ясувати причини виселення та винесення з її квартир речей, проте державний виконавець йому сказав, щоб він не втручався. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 2010 року, спілкувалася з нею, оскільки їх спільні питання пов'язані з умовами проживання у гуртожитку, вона дуже товариська, може допомогти. З цього періоду часу бачила [PERSON] 1-2 рази на місяць, в гостях у неї не була, з її слів знає, що у неї хвора матір. Бачила як незнайомі люди виносили речі [PERSON] у комору. У прохожих дізналася, що виселяють [PERSON] через те, що вона у гуртожитку не проживає та не оплачує комунальні послуги. Коли виносили її речі, у [PERSON] взяла номер телефону [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 1990 років, у гуртожитку бачила її один-два ради на місяць, а з 2011 року [PERSON] бачить з періодичністю раз на 2-3 місяці, спілкується із нею. Була у [PERSON] в гостях півтора роки тому, бачила у квартирі, де мешкає [PERSON] мебельну стінку, диван, прямо розташована кухня, квартира її є жилою. Зі слів [PERSON] їй відомо, що вона доглядає за матір»ю похилого віку. [PERSON] залишала їй номер свого мобільного телефону. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає близько п'яти років, в гості до неї ніколи не заходила. Від коменданта гуртожитку чула, що у [PERSON] хворіє матір та вона за нею доглядає. Сина [PERSON] бачила у гуртожитку частіше, ніж її саму. Свій номер телефону [PERSON] їй не залишала. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що за направленням № 957 від 22.09.1994 року заводу «БОМ» [PERSON] було надано койко-місце у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. На той час склад сім»ї [PERSON] складався з: чоловіка [PERSON], сина [PERSON] та доньки [PERSON] (а.с.4) Особовий рахунок [NUMBER] був оформлений на [PERSON], що вбачається з по квартирної карточки (а.с.181). Члени родини [PERSON] - син [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зняті з реєстраційного обліку у 1999 році з кімнати [ADDRESS] даного гуртожитку (а.с.182). 22.09.1994 року [PERSON] виділено жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] згідно направлення на койко-місце. Ордер на дане приміщення не видавався, про що свідчить довідка ПАТ «Завод БОМ» за № 01/395 від 11.12.2013 року. У кімнаті [ADDRESS] гуртожитку по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована з 19.01.1995 року. На час пред'явлення позову, станом на 23.05.2012 року, право приватної власності ПАТ «Завод «БОМ» на гуртожиток, що розташований у [ADDRESS] підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 29.09.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 168 від 27.09.2011 року (а.с.35). З наданих позивачем актів, складених комісією у складі коменданту гуртожитку та юрисконсультів підприємства від 07.02.2012 року, від 12.03.2012 року, від 04.04.2012 року, від 20.07.2012 року. від 30.07.2012 року, від 19.09.2012 року, від 25.09.2012 року вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] гуртожитку по [ADDRESS] не проживає з січня 2009 року, пошту не отримує (а.с.10-12, а.с.12,65,66.79,82). Згідно виписки по нарахуванню комунальних послуг, станом на 25.09.2012 року [PERSON] має заборгованість по оплаті комунальних послуг в сумі 764 грн. 92 коп., про що свідчить довідка ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин» № 01/389 від 27.09.2012 року (а.с.78,80). 29.03.2012 року адміністрацією ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин» винесено рішення № 06 від 29.03.2012 року за погодженням з профспілковим комітетом заводу, яким вирішено переселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] загальною площею 40,7 кв.м. в бокс [ADDRESS] загальною площею 20,8 кв.м. у зв'язку з тривалим непроживанням [PERSON] у квартирі гуртожитку (понад шість місяців) та постійно зростаючої заборгованості за комунальні послуги (а.с.8,229). На підставі даного рішення [PERSON] виписаний ордер № 61 від 02.04.2012 року на нове житлове приміщення в гуртожитку (а.с.5). Відповідний лист з копією рішення адміністрації щодо переселення було направлено відповідачці [PERSON], проте вона за ордером на нове житлове приміщення не з»явилася та не перереєструвалася за новою адресою, тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Згідно довідки ПАТ «Завод БОМ» № 01/326 від 17.10.2013 року загальна площа кімнати [ADDRESS] складає 40,7 к.в.м, житлова площа складає 25,3 кв.м. (а.с.189). З довідки, виданої ПАТ «Завод БОМ» № 01/327 від 17.10.2013 року вбачається, що загальна площа кімнати [ADDRESS] гуртожитку по [ADDRESS] складає 20,8 к.в.м, житлова площа - 13,2 кв.м. (а.с.190). Проте, згідно наданої ПАТ «Завод БОМ» № 01/348 від 07.08.20123 року довідки, загальна площа кімнати [ADDRESS] гуртожитку по [ADDRESS] складає 20,8 к.в.м, житлова площа складає - 14,20 кв.м., додаткова 6,60 кв.м. (а.с.68). Як вбачається з довідки № 34/177 від 19.11.2013 року, бокс [ADDRESS] в будівлі гуртожитку по [ADDRESS], відповідає вимогам діючих протипожежних норм та правил в Україні (а.с.194). Відповідно до протоколу проведення досліджень метеорологічних факторів № 366 від 15.11.2013 року та протоколу проведення досліджень освітленості робочого місця, складених лаборантом санітарно-гігієнічної лабораторії Державної санітарно-епідеміологічною служби України Верещага О.Ю., параметри мікроклімату у житловій кімнаті боксу 37 Б-2 відповідають вимогам ДБН В.2.2.-15-2005 та параметри освітленості в житловій кімнаті відповідають нормативним значенням ДБН В.2.5-28-2006 (а.с.195,196). Підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, передбачені ст.ст.71,72 ЖК України (внаслідок відсутності наймача або членів його сім'ї в жилому приміщенні понад встановлені строки) та ст.107 ЖК України (у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення), які відповідно до ч. 8 ст.8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку слід застосовувати за відсутності підстав для виселення, але позивач обгрунтовуючи позов, позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, не пред'являє.. Разом з тим, факт непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] без поважних причин спростовується наданою відповідачем медичною документацією, з якої вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 15.07.2009 року по 23.07.2009 року та з 27.07.2009 року по 31.08.2009 року в Інституті травматології та ортопедії АМН України (а.с.100, зворот). Крім того, [PERSON] має на утриманні непрацездатну матір [PERSON], [INFO], яка мешкає у смт.Сімеїз та знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом ішемічна хвороба серця, діффузний кардіосклероз II ст., церебральний атеросклероз, вестібоатактичний синдром, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою № 76 від 22.08.2013 року, виданою Сімеїзської амбулаторією АР Крим (а.с.114). Згідно довідки ОСБД «Перлина» від 21.08.2013 року, [PERSON] з 01.05.2011 року по теперішній час здійснює догляд за своєю матір»ю [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] та періодично (кожні 3-4 місяці) виїжджає на нетривалий час за адресою постійного проживання за місцем реєстрації (а.с.115). Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.30 Конституції України кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла. Статтею 9 ЖК України передбачено, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Як вбачається зі ст.3 ЖК України, відносини щодо використання житлового фонду (житлові відносини) регулюються цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства. Згідно положень ст.6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.127-129 ЖК України, пп.1,2,9,10,40,41 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208, діючого на даний час, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Приміщення гуртожитків є тимчасовим житлом, передбачені для забезпечення місцем проживання робітників на період їх роботи або навчання. Надання жилої площі в гуртожитку провадиться на підставі відповідного рішення адміністрації підприємства та профспілкового органу. Для вселення на жилу площу видається ордер. Згідно положень ст.132 ЖК України працівники підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушенням трудової дисципліни або вчинення злочину. У трудових відносинах з ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин» [PERSON] ніколи не перебувала, працівником даного підприємства не являлася та на даний час не являється, про що свідчить довідка, видана ПАТ «Завод будівельно-опоряджувальних машин» за № 09/309 від 10.07.2012 року (а.с.45). Таким чином, за змістом вищезазначених норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Відповідно до Указу Президента «Про заходи забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» від 24.11.2008 року, міністерству юстиції України доручено вжити заходів щодо унеможливлення примусового виселення мешканців з гуртожитків на період до законодавчого врегулювання питання щодо механізму реалізації права таких мешканців на приватизацію займаного ними у гуртожитках житла. Поняття житла також визначено ст.379 ЦК України як житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ч.2 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.85 року при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно вимог ст.62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до ст.128 ЖК України п орядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно з частинами 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Обсяг житлових прав мешканців гуртожитків не може бути зменшений власником гуртожитку в порівнянні з житловими правами мешканців квартир (кімнат) в об'єктах державного житлового фонду. Підстави виселення з гуртожитків визначені ст.132 ЖК України, зокрема: виселення працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути здійснено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину, а при припиненні роботи з інших підстав, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Підстав виселення з гуртожитку, передбачених ст.132 ЖК України, судом не встановлено. Згідно ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. При цьому помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Таким чином, суд приходить до висновку, що за змістом ч.1 ст. 812 ЦК перелік помешкань, які можуть бути предметом договору найму житла, не є вичерпним, однак помешкання в гуртожитку не може бути предметом договору найму житла, оскільки воно не відповідає вимогам придатності для постійного проживання і призначено для проживання у встановленому порядку тимчасово у зв'язку з певними правовідносинами. Враховуючи те, що помешкання в гуртожитку є житлом призначеним для тимчасового проживання, до правовідносин щодо проживання відповідача в гуртожитку, що належить позивачу на праві приватної власності, норми глави 59 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані. Згідно абз.8 п.19 Примірного положення про гуртожитки, переселення у разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи. організації та профспілкового комітету з видачею нового ордера. А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідачки користування спірним житлом можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємо узгоджених і не спростованих доказів у справі. Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно ст.59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Згідно із ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст. 117 цього Кодексу. У випадку, коли позов пред'явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов'язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов'язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч. 2 ст. 117 Житлового кодексу України має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером (п.6). Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з»ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку (п. 22). За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Надання жилої площі особам, які не працюють на підприємстві, без спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету є порушенням діючого законодавства. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідач [PERSON] на ПАТ «Завод «БОМ» не працювала, у трудових відносинах з цим підприємством, позивачем у справі, не перебувала, спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету на видачу ордеру не було, що підтверджується поясненнями сторін по справі, копія ордеру на вселення [PERSON] з родиною у квартиру [ADDRESS] гуртожитку суду не надано. Вимоги про визнання ордеру недійсним можуть заявлятися протягом трьох років з моменту видачі ордеру. При виселені з гуртожитку осіб, які заселилися в нього на підставі ордеру, однак не перебували у трудових відносинах с підприємством-власником гуртожитку, необхідно відповідно до ст.59 ЖК України вирішити питання про визнання недійсним ордеру на заняття житлової площі в гуртожитку, з настанням наслідків, передбачених ст..117 ЖК України. Позивач не звертався до суду з позовними вимогами про визнання ордеру, виданого відповідачу, недійсним. Набуття права користування спірним житловим приміщенням позивачем не оспорюється, а тому слід виходити з того, що [PERSON] на законних підставах користується квартирою [ADDRESS] у гуртожитку по [ADDRESS], і відповідно до зазначених правових норм має обгрунтовану презумпцію своїх прав. Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей,в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом із ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку видано спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Отже, зважаючи на наведене вище, стаття 125, частина третя статті 132 ЖК України (про підстави виселення без надання іншого жилого приміщення чи з наданням такого) застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в цих статтях Закону гарантії не може бути застосовано при вирішенні спору про виселення із гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах (постанова Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року N 6-71цс11). Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року, сфера дії цього закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час/ не менш 5 років/ зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Згідно положень ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Доводи представника позивача про використання відповідачем [PERSON] квартири [ADDRESS] гуртожитку не за призначенням, використання наймачем приміщення для зберігання будівельних матеріалів та інших речей, знаходження квартири в антисанітарному та занедбаному стані не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та належними доказами в ході судового засідання позивачем не доведені. Не надано позивачем і доказів того, що житлова квартира [ADDRESS] гуртожитку, розташованого у будинку [ADDRESS] використовуються не за цільовим призначенням, тобто не пов'язаним з проживанням. Крім того, дії відповідача свідчать про те, що [PERSON] періодично здійснює фактичне користування спірним житловим приміщенням і має намір проживати в ньому, зокрема: оплата нею квартирної плати та комунальних послуг за проживання в гуртожитку, придбання для установки в кімнаті, що знаходиться в її користуванні сантехнічного обладнання, ремонт кімнати. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] гуртожитку, який розташований по [ADDRESS] не проживала з поважних причин, так як знаходилася на стаціонарному лікуванні після отриманої травми внаслідок ДТП, та в подальшому здійснювала догляд за матір»ю [PERSON], яка є непрацездатною особою та потребує постійного стороннього огляду Рішенням Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 42 від 28.11.2013 року, надано згоду на безоплатне прийняття у комунальну власність територіальної громади м.Дніпрорудне гуртожитку та зовнішніх мереж електро, -тепло, -водопостачання та водовідведення, що призначені для його обслуговування по [ADDRESS] - у комунальну власність територіальної громади м.Дніпрорудне та доручено виконавчому комітету Дніпрорудненської міської ради створити комісію з питань приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади гуртожитку, розташованого по [ADDRESS] (а.с.228). Із чого слідує, що спірні правовідносини на даний час склалися між ПАТ «Завод «БОМ» та територіальною громадою Дніпрорудненської міської ради, а тому на думку суду вимоги до відповідача щодо виселення [PERSON] із займаного житлового приміщення з наданням іншого житла можуть бути пред'явлені лише власником гуртожитку, яким позивач на теперішній час не являється, оскільки відповідно до рішення Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 42 від 28.11.2013 року, гуртожиток, розташований по [ADDRESS] переданий у комунальну власність територіальної громади м.Дніпрорудне. Тому, з урахуванням прийняття Дніпрорудненською міською радою вищевказаного рішення, яке на даний час в судовому порядку недійсним не визнано та є чинним, тому суд вважає, що на теперішній час ПАТ «Завод Будівельно-опоряджувальних машин» є неналежним позивачем у справі. Таким чином, позивачем не підтверджено ті обставини та факти, які були ним покладені в основу заявлених позовних вимог не доведено в суді належними та допустимими доказами під час судового розгляду справи, тим самим не виконані вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, беззаперечних та переконливих доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог позивач суду не надав та в ході судового розгляду справи позивач в суді не довів, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України. Тому, аналізуючи добуті по справі докази, суд вважає, що заявлені ПАТ «Завод «БОМ» позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. У зв'язку з чим у суду відсутні законні підстави задовольнити позов ПАТ «Завод «БОМ», тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю. У зв"язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача судових витрат у справі в сумі 109, 40 грн., у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed