Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства " Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди. При цьому зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем з 10.02.1983 року. 24.07.2013 року подав заяву про надання відпустки з 24.07.2013 р. по 07.08.2013 р., з 25.07.2013 р. по 31.07.2013 р. перебував на лікарняному. 01.08.2013 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 14.08.2013 року. 07.08.2013 року [PERSON] подав заяву про звільнення з 07.08.2013 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України в зв"язку з невиконням власником законодавства про працю, умов колективного договору". Проте відповідач наказом № 61-к від 30.07.2013 року з урахуванням внесення змін згідно до наказу № 63-к від 05.08.2013 року звільнив позивача з 14.08.2013 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. За таких обставин позивач вважає незаконним формулювання причини звільнення, просить його змінити та стягнути з відповідача вихідну допомогу передбачену ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 8954,18 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Зазначили, що позивач не звертався до відповідача з письмовою заявою 07.08.2013 року, така заява не зареєстрована в книзі вхідної кореспонденції та в книзі реєстрації листів, заяв та скарг. Крім того, жодних порушень законодавства про працю в трудових відносинах між позивачем та відповідачем не існує, заробітна плата позивачеві за останній місяць перед звільненням виплачена вчасно. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 10.02.1983 року перебував в трудових відносинах з відповідачем. 24.07.2013 року позивач подав заяву про надання відпустки у період з 24.07.2013 р. по 07.08.2013 року з подальшим звільненням, яка містить вхідний штамп датований 25.07.2013 р. за № 10. У період з 25.07.2013 року по 31.07.2013 року (включно) перебував на лікарняному. 01.08.2013 року позивач подав заяву про звільнення з 14.08.2013 року за власним бажанням, яка містить вхідний штамп датований 01.08.2013 р. за № 11. 07.08.2013 року позивач подав заяву про звільнення його на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 07.08.2013 року в зв"язку з порушенням власником законодавства про працю, яка містить вхідний штамп датований 07.08.2013 р., за № 6 . Відповідно до наказу № 61-к від 30.07.2013 року [PERSON] звільнено з посади з 07.08.2013 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказом № 63-3 від 05 серпня 2013 року внесено зміни до наказу № 61-к продовжено [PERSON] відпустку до 14 серпня 2013 року та звільнено останнього з 14.08.2013 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. На підтвердження порушення відповідачем законодавства про працю, а саме щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, позивачем надано: - лист Територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області від 11.06.2013 року № 1722 зі змісту якого вбачається, що інспекцією проводилась перевірка та факти існуючої заборгованості з виплати заробітної плати підтвердились; - лист Головного управління праці та соціального захисту населення від 04.12.2012 № 08Б-2063; - лист Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 25/Б-4542 від 12.06.2013 року ; - лист КП "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради № 07/681 від 25.07.2013 року. Заперечення представників відповідача, щодо неотримання заяви позивача від 07.08.2013 року спростовується змістом самої заяви ( а.с. 8), на якій міститься штам з відміткою про її прийняття( № 6 від 07.08.2013 р.) та спростовується змістом листа Головного управління праці та соціального захисту населення № 08-Б-1313 від 03.10.2013 року зі змісту якого вбачається, що в особові справі позивача міститься заява від 07.08.2013 року за вхідним № 6 про звільнення у зв"язку з порушенням адміністрацією підприємства законодавства з праці, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Пояснення представників відповідача про те, що надана суду заява позивача від 07.08.2013 року до відповідача взагалі не подавалась, віддтиск штампу з відміткою "Вход.№ 6 від 07.08.2013 р." невідомого походження, при цьому з посилались на те, що на підприємстві ведуться книги "реєстрації листів, скарг та заяв", "реєстрації вхідної кореспонденції", в яких за 07.08.2013 року відсутній запис за № 6, суд до уваги не приймає, оскільки заяви зареєстровані за № 10 від 25.06.2013 року та за № 11 від 01.08.2013 року, також не зареєстровані в журналах наданих представниками відповідачів та не відповідають їх порядковим номерам, при цьому копія заяви № 10 від 25.06.2013 року та № 11 від 01.08.2013 року надаються представниками відповідачів, як докази по справі, що вказує на наявність у відповідача іншої книги реєстрації, про яку замовчують представники відповідача. Статтею 38 КЗпП України визначено право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, яка передбачає, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник не вправі звільнити його за поданою заявою, крім випадків коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Згідно до п. 3 даної статті працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору. Враховуючи наведене працівнику надається право вибору між розірванням договору та його продовженням та не забороняє позивачу відкликати раніше подану заяву про звільнення та подати іншу. З вищевикладеного вбачається, що позивач подав заяву про відпуску та подальше звільнення від 24.07.2013 року, пізніше 01.08.2013 року подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку відкликав заявою від 07.08.2013 року та просив звільнити за іншої підстави. В силу ст.ст. 10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Представники відповідача не спростували той факт, що порушення трудового законодавства зі сторони Комунального підприємства " Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради не має. За таких обставин причина формулювання звільнення "звільнений за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України" не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає зміні на "звільнений з займаної посади на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, в зв"язку з невиконням власником законодавства про працю, умов колективного договору" Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору( ст.38-39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі , передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір отримуваного доходу позивача підтверджується довідкою про доходи № 15/368/30913 ( а.с. 15). Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги в сумі 8954,18 грн. Між немайновою шкодою завданою відповідачем та його протиправними діями існує причинний зв'язок, оскільки саме від його дій позивач протягом значного періоду переживає суттєві душевні страждання та емоційні переживання, втратив душевний спокій і рівновагу. Суд вважає, що ці дії вчинені відповідачем умисно, оскільки він, достовірно знаючи про невідповідність дійсності підстав для формулювання причин звільнення, прийняв рішення про звільнення позивача з займаної посади, з іншим формулюванням та позбавленням останнього права на вихідну допомогу. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості і справедливості, а також з положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнав позивач, тривалості характеру немайнових втрат, понесених ним, враховуючи час та зусилля, необхідні для відновлення порушеного права, і вважає, що заявлена вимога підлягає частковому задоволенню в сумі 500,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial