Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-20 00:00:00

12.08.2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача кредитної спілки «КС «Володар», в якому просила визнати недійсними пункти 1.5, 3.2.4, 3.3.6 кредитного договору №2960-К від 11.01.2011 року укладеного між сторонами, в частині покладення на позивачку обов'язку сплатити/відшкодувати вартість послуг третіх осіб, зокрема - ТОВ «Внутрішня виконавча служба», що пов'язані з поверненням заборгованості позичальника; а також пункти 5.1, 5.2 зазначеного кредитного договору - в частині зміни відсоткової ставки та встановлення її в розмірі 270% річних. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на наступні обставини. 11.01.2011 року між кредитною спілкою «КС «Володар» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2960-К, відповідно до умов якого, відповідач надав позивачці кредитні кошти в розмірі 9900 грн. зі сплатою відсотків за його користуванням із розрахунку 54% річних і строком повернення не пізніше 11.01.2012 року. З метою забезпечення виконання позивачкою зобов'язань щодо повернення кредитних коштів між відповідачем, [PERSON] та ТОВ «Траєкторія» 11.01.2011 року було укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Траєкторія» зобов'язалося перед кредитною спілкою «КС «Володар» у випадку не виконання позивачкою умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів виконати її зобов'язання згідно наданого відповідачем розрахунку. Позивачка порушила умови кредитного договору №2960-К від 11.01.2011 року та здійснила погашення кредиту частково. Заборгованість яка утворилась за кредитним договором була стягнута з неї на користь ТОВ «Траєкторія» на підставі виконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], вчинених 24.04.2012 року та 06.09.2012 року, про існування яких їй стало відомо лише 17.07.2013 року. При цьому в порушення п. 2.6 договору поруки ТОВ «Траєкторія» не направило на адресу позивачки повідомлення про виконання ним своїх зобов'язань за договором поруки, а відповідач в свою чергу в порушення п.6.4 кредитного договору будь-яких дій щодо вирішення спору шляхом переговорів не вчинив. З виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 06.09.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №8037, позивачці стало відомо, що з неї стягнуто на користь ТОВ «Траєкторія» 3072,22 грн. за послуги ТОВ «Внутрішня Виконавча служба» на підставі п.п. 1.5, 3.2.4 та 3.3.6 кредитного договору. На думку позивачки покладення п.п. 1.5, 3.2.4 та 3.3.6 кредитного договору на неї додаткового обов'язку відшкодувати витрати кредитодавця з оплати послуг третіх осіб є несправедливою умовою в розумінні Закону України «Про захист справ споживачів», зокрема, відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11, - як умова, що передбачає зміни в будь-яких витратах за договором крім відсоткової ставки; відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 - як умова, що встановлює обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; ч. 4 ст. 11 - як умова, що покладає обов'язок сплатити кредитодавцеві будь-які збори або інші елементи кредитного договору, що не були деталізовано розписані у договорі. Таким чином зазначені обставини на думку позивачки відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсними вказаних умов договору в частині покладення на неї додаткового обов'язку відшкодувати витрати кредитодавця з оплати послуг третіх осіб. Крім того, позивачка стверджує, що в порушення ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-XII, відповідач не направив на адресу її адресу повідомлення про зміну відсоткової ставки. Водночас відповідно до п. 5.2 кредитного договору у разі порушення умов кредитного договору, щодо своєчасності погашення кредиту, відсоткова ставка збільшується до 270%, тобто в 5 разів, що свідчить про дискримінаційність правил зміни відсоткової ставки стосовно позивача. Пункти 5.1, 5.2 кредитного договору, відповідно до позиції позивачки, є несправедливими, оскільки в порушення принципу добросовісності відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1023-XII, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, так як підвищення відсоткової ставки передбачено, а її зниження чи інший механізм компенсації умови кредитного договору не містять. Також зазначені пункти є несправедливими в порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII, оскільки збільшення відсоткової ставки з 54% до 270% перевищує 50% вартості наданого кредиту. Таким чином зазначені обставини на думку позивачки відповідно до ч.4, п.4 ч.5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсними вказаних умов договору в частині встановлення відсоткової ставки в розмірі 270% річних. Збільшення відсоткової ставки відповідно до п.п. 5.2, 5.3 кредитного договору за твердженням позивача є видом відповідальності позичальника, в той час як п. 6.3 цього ж договору передбачено сплата пені за порушення умов договору, що суперечить положення ст. 61 Конституції України. З урахуванням наведених доводів, а також положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачка просить визнати умови кредитного договору №2960-К від 11.01.2011 року частково недійсними. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Зокрема вказала, що процентна ставка, як в розмірі 54% річних так і 270% річних, була погоджена сторонами при укладанні кредитного договору. При цьому умовою, за якої застосовується процентна ставка в розмірі 270%, є визнання кредиту наданого позивачці кредитом з підвищеним ризиком. Сторони також погодили, що наданий відповідачці кредит, вважатиметься кредитом з підвищеним ризиком у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково з наступного дня після прострочення. Водночас, з наступного дня після виконання позичальником своїх зобов'язань в повному обсязі, включаючи сплату процентів за процентною ставкою в розмірі 270%, такий кредит вважатиметься кредитом з нормальним режимом сплати, і процентна ставка справлятиметься в розмірі 54% річних. Таким чином на думку представника відповідача при укладанні кредитного договору сторони погодили змінну відсоткову ставку в розмір 54% та 270% річних, а також умови застосування кожної з них, а тому відповідач в односторонньому порядку не збільшував відсоткову ставку, а проводив нарахування відсотків відповідно до умов договору. Щодо несправедливості умов кредитного договору в частині покладення на позивачку витрат за послуги ТОВ «Внутрішня виконавча служба», то дана умова також погоджена сторонами при укладанні договору. При цьому позивачка в момент укладання кредитного договору жодних зауважень з приводу п.п. 1.5, 3.2.4, 3.3.6 не висловлювала. Крім того, в пункті 3.2.4 договору чітко визначений розмір вартості послуг щодо забезпечення виконання боржником своїх грошових зобов'язань, а саме 15% від розміру заборгованості. З наведених підстав, а також з мотивів відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивачка, представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Треті особи ТОВ «Траєкторія», ТОВ «Внутрішня виконавча служба» в судове засідання свої представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 11.01.2011 року між кредитною спілкою «КС «Володар» та [PERSON] укладено кредитний договір №2960-К, за умовами якого, кредитодавець зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у розмір та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити відсотки за його використання із розрахунку 54% річних з урахуванням застосування взаємно погодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки, визначеного згідно положень розділу 5 договору. Спірними пунктами договору кредитного договору від 11.01.2011 року №2960-К передбачено наступне. Відповідно до п. 1.5, забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором здійснюється шляхом укладення між кредитодавцем, позичальником та ТОВ «Траєкторія» договору поруки, за яким поручитель зобов'язується перед кредитодавцем, у випадку невиконання позичальником свої зобов'язань за договором в частині повернення суми отриманого кредиту, виконати зобов'язання позичальника. При цьому забезпеченню підлягають зобов'язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій внаслідок порушення останнім умов даного договору, а також відшкодування витрат, що пов'язані з поверненням заборгованості позичальника, в тому числі послуг третіх осіб (зокрема ТОВ «Внутрішня виконавча служба»), які надають послуги щодо забезпечення виконання боржниками свої грошових зобов'язань. Відповідно до п. 3.2.4, кредитодавець має право, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та/або сплати відсотків за користування кредитом, звернутися до третіх осіб (зокрема ТОВ «Внутрішня виконавча служба»), які надають послуги щодо забезпечення виконання боржниками своїх грошових зобов'язань, вартість послуг яких становить 15% від суми заборгованості. Відповідно до п. 3.3.6, позичальник зобов'язаний за даним договором відшкодувати кредитодавцю понесені останнім будь-які витрати, пов'язані з поверненням заборгованості позичальника, в т.ч. вартість послуг, сплачених кредитодавцем відповідно до п. 3.2.4 даного договору. Відповідно до п. 5.1, у випадку порушення позичальником вимог п. 2.7 даного договору, строк повернення кредиту вважається продовженим автоматично на три календарних місяці, що слідує за кінцевою датою повернення кредиту, передбаченого п. 2.7 даного договору. При цьому з наступного після порушення дня цей кредит визнаватиметься кредитом з підвищеним ризиком зі сплатою відсотків і розмірі 270% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кордитом. Нарахування відсотків за використання кредиту у розмірі здійснюється щ наступного дня після закінчення строку повернення кредиту. Відповідно до п. 5.2, за будь-яких умов, у випадку порушення позичальником вимог п. 2.5 даного договору з наступного дня цей кредит визначатиметься кредитом з підвищеним риком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за цим кредитом встановлюється у розмірі 270% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Як вбачається, з матеріалів справи та не спростовано позивачкою [PERSON] кредитний договір за №2960-К від 11.01.2011 року підписаний обома сторонами, з дотриманням та у відповідності до ст. ст. 626-628, 638 ЦК України, без будь-яких застережень з її боку щодо вказаних умов на яких він укладається. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що приведені пункти кредитного договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», який в силу ст. 4 ЦК України є актом цивільного законодавства, а відтак з урахуванням положень ч. ст. 213 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, вказане є підставою для визнання їх недійсними. Між тим дане твердження на думку суду є помилковим. Так, за змістом п.п. 5.1, 5.2 кредитного договору вбачається, що сторонами погоджено процедуру зміни договору, а саме розміру фіксованої процентної ставки, та обставини за яких застосовується інша фіксована ставка, а саме прострочення позичальником зобов'язань щодо погашення кредиту. Водночас п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 роз'яснено, при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. З наведених міркувань на думку суду п.п. 5.1, 5.2 кредитного договору не суперечать положенням статей ч.4, п.4 ч.5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому правові підстави для задоволення вимог позивачки в цій частині відсутні. Критично оцінюється судом й позиція позивача щодо несправедливості умов кредитного договору. До вказаного висновку суд приходить, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання частково недійсними п.п. 1.5, 3.2.4, 3.3.6, 5.1, 5.2 кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed