Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить, з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог, визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів; визнання недійсним кредитного договору №500116702 від 16.05.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], з моменту його підписання. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.05.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», було укладено кредитний договір №500116702, згідно умов якого позивач отримав кредит в сумі 3000,00 доларів США виходячи із 40% річних, строком дії з 16.05.2008 року по 16.05.2011 року. Вважає кредитний договір недійсним з моменту його підписання, а також надання позивачу кредиту в іноземній валюті суперечить законодавству України. В судове засідання сторони не з'явилися, на адресу суду представником позивача надіслано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, вказавши, що позовні вимоги вони підтримують, представником відповідача надіслано заперечення на позов в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе слухати справу в його відсутність на підставі наявних матеріалів справи, постановивши заочне рішення. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №500116702, згідно умов якого позивач отримав кредит в сумі 3000,00 доларів США виходячи із 40% річних, строком дії з 16.05.2008 року по 16.05.2011 року. За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Укладений кредитний договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з п. 3 ст. 203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути: вільним. Жодних зауважень чи застережень у позивача на момент укладення та підписання договору - не було. Підписання кредитного договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Отже, між сторонами, відповідно до умов договору було досягнуто згоди щодо укладення вказаного договору та умов його виконання. Відповідач виконав умови кредитного договору та надав позивачу кредит на умовах та в розмірі у визначених у договорі. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ст.ст. 6, 627 ЦК України, забезпечують сторонам свободу договору, в тому числі щодо визначення його умов. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Посилання позивача на визнання договору недійсним оскільки відповідачем не додержано вимог ст. 215 ЦК України не знайшло свого підтвердження, оскільки позивачем не надано підтверджень щодо визнання правочину недійсним, так як ним не доведено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених ст. 203 ЦК України, які є підставою недійсності правочину. Посилання позивача на неправомірність дій відповідача при наданні кредиту у іноземній валюті не знайшло свого підтвердження виходячи з наступного. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті та беручи на себе обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, як позивач так і відповідач, усвідомлювали, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, а отже, можлива зміна цього курсу, а тому сторони при підписанні договору повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними Цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Отже, відповідач при укладанні договору діяв в межах чинного законодавства України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В матеріалах справи, позивачем не наведені належні обґрунтування позовних вимог, не надано доказів, які підтверджують позовні вимоги. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed