Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-25 00:00:00

Мар'їнський міжрайонний прокурор в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди, обґрунтовуючи вимоги тим, що Мар'їнською міжрайонною прокуратурою розглянуто звернення [PERSON], в якій вона вказує, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Красногорівської міської ради від 06.06.2001 року №XXIII/21, їй належить земельна ділянка площею 8,57 га. Цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 13 червня 2008 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір оренди даної земельної ділянки строком на 50 років. Відповідно до п. 9 даного договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 100000 грн. одноразово до державної реєстрації цього договору. Але під час звернення до Мар'їнської міжрайонної прокуратури [PERSON] пояснила, що грошові кошти не отримувала. Вважає, що умови договору не виконані, орендна плата, відповідно до вимог умов договору сплачена не була, що суперечить вимогам законодавства України та порушує її права. Прокурор просив розірвати договір оренди землі від 13 червня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 8,75 гектарів, яка знаходиться на території Красногорівської міської ради Мар'їнського району Донецької області; зобов'язати [PERSON] повернути вказану орендовану земельну ділянку по акту в стані, придатному для подальшого використання за цільовим призначенням, вирішити питання судового збору. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди землі та стягнення грошей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 13 червня 2008 року (за попередньою усною домовленістю) між сторонами був укладений письмовий договір оренди землі, за яким [PERSON] передала [PERSON] в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Красногорівської міської ради, Мар'їнського району, Донецької області та має площу 8,57 га. 13 червня 2008 року межі земельної ділянки були визначені в натурі, про що складений акт прийому-передачі земельної ділянки. Йому відомо, що договір оренди землі є дійсним лише з моменту його реєстрації у відповідних органах. Тому він домовився із [PERSON] про те, що гроші передасть їй лише в день реєстрації договору. 04 липня 2008 року в приміщенні Мар'їнського районного відділу Донецької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» [PERSON] передав [PERSON] суму у розмірі 100000 гривень, як це передбачено умовами п. 9 Договору, про що вона власноруч засвідчила своїм підписом у Договорі. Розписку про отримання грошей [PERSON] йому не надавала. У зв'язку з відмовою її від укладеного договору він просить розірвати договір оренди земельної ділянки (зареєстрований 04.07.2008 року) та стягнути з [PERSON] на його користь 100000 грн. Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 13 листопада 2013 року позовні вимоги Мар'їнського міжрайонного прокурора в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди - задоволено у повному обсязі. Розірвано договір оренди землі від 13 червня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 8,75 га, яка знаходиться на території Красногорівської міської ради Мар'їнського району Донецької області одразу за західною околицею м. Красногорівка. Зобов'язано [PERSON] повернути земельну ділянку площею 8,75 га, яка знаходиться на території Красногорівської міської ради Мар'їнського району Донецької області одразу за західною околицею м. Красногорівка, по акту в стані, придатному для подальшого використання за цільовим призначенням. Вирішено питання про судові витрати. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди землі та стягнення грошей - задоволено частково. Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 13.06.2008 року (зареєстрований 04.07.2008 року) про оренду земельної ділянки площею 8,75 га, яка знаходиться на території Красногорівської міської ради Мар'їнського району Донецької області одразу за західною околицею м. Красногорівка. В інший частині позову відмовлено. З рішенням суду першої інстанції не погодився [PERSON], подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог Мар'їнського міжрайонного прокурора в інтересах [PERSON] Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції допустив багато порушень процесуального права в ході розгляду справи (ст.ст. 163, 166-169, 173, 176, 177, 179, 185, 192, 193, 195, 197 ЦПК України), а також не врахував, що норма ст. 545 ЦК України лише передбачає право, а не обов'язок кредитора вимагати від боржника розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі зобов'язання. Окрім того, п. 9 визначено ціну договору та зазначено про отримання коштів за договором орендодавцем, а тому вважає, що додатково укладання будь-яких документів у цьому випадку не передбачено. Також, апелянт зазначає, що протягом п'яти років позивач до нього не зверталася з вимогами про розірвання договору, але просила у 2013 році «подвоїти» розмір орендної плати, оскільки земля подорожчала. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Прокурор, який діє в інтересах позивача, з доводами апеляційної скарги не погодився та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Враховуючи зазначене, апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду по цій справі лише в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення грошей. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Красногорівської міської ради від 06.06.2001 року, належить земельна ділянка площею 8,57 гектарів. Цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10). 13 червня 2008 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір оренди даної земельної ділянки строком на 50 років. Договір зареєстровано у ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 04 липня 2008 року. Відповідно до п. 9 даного договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 100000 гривень одноразово до державної реєстрації цього договору (а.с. 14-17). Задовольняючи повністю первісні позовні вимоги та частково зустрічні позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач за первісним позовом не передавав гроші позивачці, тому на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути розірвано у разі невиконання обов'язків та умов договору, але підстав для стягнення грошей не вбачається. Проте, з висновками суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог про розірвання договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 13.06.2008 року (зареєстрований 04.07.2008 року) площею 8,75 га, яка знаходиться на території Красногорівської міської ради Мар'їнського району Донецької області одразу за західною околицею м. Красногорівка, повністю погодитися неможливо. Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що правовідносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі», а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За змістом ст. 21 цього Закону розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним Кодексом України та іншими Законами України (п. 30 Договору оренди). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: … своєчасного внесення орендної плати. Згідно з положенням ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути розірвано у разі невиконання обов'язків та умов договору, але підстав для стягнення грошей не вбачається. Доводи [PERSON] про те, що він сплатив [PERSON] 100000,00 грн. на виконання договору оренди землі є безпідставними та нічим не підтверджені. Відповідно до пункту 9 договору оренди орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 100000,00 грн. одноразово до державної реєстрації цього договору. Аналіз зазначеного пункту договору дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що зміст цього пункту лише констатує факт можливості оплати договору оренди, а не сплата самих грошей. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Виходячи зі змісту цієї статті, апеляційний суд вважає, що [PERSON] не довів факту сплати 100000,00 грн. як орендної плати за договором. Крім того, одним з доводів апеляційної скарги [PERSON] вказав, що суд першої інстанції не надав йому можливості довести свої вимоги. Однак ніяких нових обставин та доказів, які б могли вплинути на висновки суду в цій частині, апеляційному суду апелянтом не надано. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду щодо задоволення позову Мар'їнського міжрайонного прокурора в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди, та не свідчать про порушення судом норм матеріального права, які є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в цій частині. Що стосується вимог [PERSON] про розірвання договору оренди землі, апеляційний суд вважає, що він не навів суду будь-яких доводів в обґрунтування своїх вимог про розірвання спірного договору. З його пояснень вбачається, що він згодний з позовними вимогами [PERSON] щодо розірвання з її боку спірного договору у зв'язку з невиконанням саме ним умов договору щодо невнесення орендної плати. Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в цій частині, зробив помилкові висновки про задоволення позовних вимог щодо розірвання договору оренди з його боку. Такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи і нормам матеріального та процесуального закону. За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди землі відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: partial