Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-17 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 17 лютого 2012 року, звернулись до суду з позовом, який розглядався судами різних інстанцій неодноразово, доповненим під час розгляду справи, до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення до жилового приміщення посилаючись, що вони зареєстровані та проживали в [ADDRESS], іншого житла не мають. В жовтні місяці 2011 року після сварки та побиття, її, [PERSON], колишнім чоловіком [PERSON], він вигнав їх з дому і до будинку не впускає. Вона, [PERSON], вимушена проживати у знайомих, а [PERSON] навчається у Українській медичній стоматологічній академії в місті Полтава, проживає в гуртожитку, але приїздити на вихідні їй не має куди і після закінчення учбового закладу їй ніде проживати. Вона, [PERSON], не проживає [ADDRESS] з травня 2012 року згідно акту від 10 лютого 2013 року і права користування приміщенням не втратила. Проживала вона там з 1997 року з власником [PERSON] як член сім'ї - дружина, а з 2007 року була там зареєстрована. Будинок не добудований, але сарай-гараж-літня кухня літ. «Б» був для них житлом, так як там є каналізація, водопостачання, опалення, де вони і проживали з 1997 року. Вважають, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням згідно з ч.4 ст.156 ЖК України і відповідно до ст.391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Просили суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні ними частиною домоволодіння, а саме: сараєм-гаражем-літнью кухнею літ.»Б» в [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області та передати їм ключі від нього. Крім цього, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на Європейську Конвенцію, рішення Європейського суду з прав людини, які, зазначають, є джерелом права та підлягають застосування в даній справі відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, посилаються на положення ст.ст.1,8 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що житло є місцем, де особа проживає, і що під поняття житла підпадають і нежитлові приміщення, які обладнані під житло та являються для осіб постійним місцем проживання, і що в справі «Баклі проти Сполученого Королівства» було встановлено факт, що особа вважається такою, що має житло, навіть якщо вона облаштувала це житло на порушення національного закону. 09 вересня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, посилаючись, що 05 березня 1994 року вона уклала шлюб з відповідачем, мають доньку [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано рішенням Кременчуцького районного суду від 04 лютого 2009 року. За час спільного подружнього життя вони побудували будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області на виділеній відповідачу земельній ділянці площею 27,94 кв. м рішенням Білецьківської сільської ради Кременчуцького району № 70 від 16 жовтня 1992 року. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 102-13 від 30 серпня 2013 року будівельна готовність незвершеного будівництвом житлового будинку в [ADDRESS] Кременчуцького району становить 78,91 %. Відповідач, як забудовник майна відмовляється здавати його в експлуатацію або укладати договір щодо нього як об'єкта незавершеного будівництва та здійснює протиправні дії по демонтажу конструктивних елементів та внутрішнього устаткування житлового будинку і перешкоджає їй з донькою користуватися ним і тому вона вимушена звертатися до суду. Вважає, що порушені її відповідачем права та виниклі в зв'язку з цим між ними правовідносини регулюються ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю, що майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю та кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном і ст.60 СК України та ст.355 ЦК України. Також в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на рішення Кременчуцького районного суду від 11 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2013 року, якими було зобов'язано відповідача [PERSON] не чинити їй і [PERSON] перешкод в користуванні частиною будинку - сарай-літня кухня-гараж літ.»Б» в [ADDRESS] Кременчуцького району та передати ключі від приміщення. Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 ч. об'єкта незавершеного будівництва домоволодіння в [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області, будівельна готовність якого становить 78,92% та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1590 грн.14 коп. та витрати на правову допомогу сумі 2000 грн. Ухвалою суду від 10 жовтня 2013 року справи об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON], яка є представником і позивача [PERSON], яка в судове засідання не з'явилась, позови підтримали та просили задовольнити, про обставини та підстави яких пояснили так, як це викладено в їх заявах. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні не погодилися з позовними вимогами та заперечували проти їх задоволення. Щодо позову про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, то, вважають, що позивач пропустила строк позовної давності. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач [PERSON] пояснив, що 04 лютого 2009 року рішенням Кременчуцького районного суду його шлюб з позивачем [PERSON] було розірвано. В позові про розірвання шлюбу позивач зазначила, що шлюбно-сімейні відносини вони припинили в січні 2007 року і що вона з донькою вимушена була переїхати проживати до своїх батьків в с.Піщане. В 2009 році він поміняв замки на дверях будинку і позивач садибою не користувалася. Після спливу трирічного строку 09 вересня 2013 року позивач звернулася до суду, уже вп'яте, про поділ спільного майна подружжя. Вважає, що це є підставою для відмови позивачу в позові. Крім цього зазначив, що незакінчене будівництво є його особистою власністю. Будівництво він розпочав в 1992 році до шлюбу, збудував гараж-сарай-літню кухню і продовжив будівництво після розірвання шлюбу в 2009 році за власні кошти. Під будівництво земельна ділянка виділялась особисто йому рішенням Білецьківської сільської ради № 70 від 16 жовтня 1992 року і рішенням Білецьківської сільської ради від 23 січня 1998 року була передана йому у власність, є його особистою власністю і тому незакінчене будівництво на ній також є його особистою власністю і поділу не підлягає. Свою незгоду з позовними вимогами [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод та вселення мотивував тим, що приміщення сарай-гараж-літня кухня, куди позивачі просять їх вселити, як об'єкт нерухомості в установленому законом порядку в експлуатацію не введене та незареєстроване, до об'єкту житлового фонду не відноситься, а тому право користування ним не може виникнути у колишніх членів сім'ї і такий висновок зазначено в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2013 року по даній справі. Крім цього, вважає, що позивач утратила право користування житлом і це встановлено в рішенні суду від 04 лютого 2009 року про розірвання шлюбі, що не потребує доказування, де зазначено, що вони не проживають однією сім'єю тривалий час, а в позові про розірвання шлюбу вона вказала, що вони не проживають з січня 2007 року і що вони з донькою вимушені були залишити все в будинку і переїхати проживати до її батьків в с.Піщане. Відповідач Білецьківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника не направили про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направили до суду заяву, де просили розглянути справу у їх відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направили до суду заяву, де просили розглянути справу без участі їх представника, прийняти рішення на розсуд суду за наявними у справі матеріалами та відповідно до чинного законодавства. Третя особа: Реєстраційна служба Кременчуцького районного управління юстиції в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направили до суду заяву, в якій просили розглянути справу без участі їх представника, проти позову не заперечували. Заслухавши пояснення сторін, їх уповноважених представників, свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] 05 березня 1994 року зареєстрували шлюб, мають доньку [PERSON], [INFO], яка є навчається в Українській медичній стоматологічній академії в місті Полтава. Рішенням Кременчуцького районного суду від 04 лютого 2009 року їх шлюб розірвано. Рішенням Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 70 від 16 жовтня 1992 року [PERSON] для будівництва будинку з господарськими будівлями виділено земельну ділянку площею 27,94 кв.м в [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області, а 22 січня 1993 року надано дозвіл на будівництво. Рішенням Білецьківської сільської ради № 8 від 23 січня 1998 року [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] площею 0,23 га передано у приватну власність. Згідно технічного паспорту виготовленого 02 березня 2011 року Комунальним підприємством «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на земельній ділянці за [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області знаходяться фактично побудовані не за проектом всі будівлі та споруди, а саме: жилий будинок літ. «А,Апа», гараж-літня кухня-сарай літ. «Б», погріб літ. Бп», сарай літ. «Г,Д», убиральня літ. «В», колодязь «літ.К, к1», огорожа № 1-5, вигрібна яма !, вимощення !!. Рік забудови вказаних будівель зазначено 1995, 1997, 1998, 1999. Вказані об'єкти будівництва в експлуатацію в передбаченому законом порядку не введені та не зареєстровані, а також не видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 102-13 від 30 серпня 2013 року будівельна готовність незавершеного будівництвом житлового будинку розташованого в [ADDRESS] становить 78,92%. З огляду на викладене та враховуючи положення ч.3 ст.331 ЦК України, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання права власності як на незавершене будівництво так і на його 1/2 частину у позивача [PERSON] не має. Отже, позивач [PERSON] обрала невірний, непередбачений законом спосіб захисту її прав і тому в задоволенні позові в цій частині суд відмовляє. Також суд відмовляє позивачам [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і вселення враховуючи наступне. Судом встановлено, що сторони у справі фактично проживали з 2000 року в домоволодінні [ADDRESS] Кременчуцького району Полтавської області в обладнаному під житло сараї-гаражі-літній кухні літ. «Б». Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 1997 року, позивач [PERSON] з 2007 року, а їх донька [PERSON] з 2001 року, яка в зв'язку з навчанням була знята з реєстрації на період навчання та зареєстрована в місті Полтава. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням або в обсязі, визначеному до угоди з власником. Отже, право члена сім'ї власника будинку (квартири), користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. З огляду на викладене, аналізуючи зміст вказаних правових норм слідує, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Як вбачається із матеріалів справи приміщення сарай-гараж-літня кухня літ. «Б», куди просять їх вселити позивачі як об'єкт нерухомості в установленому законом порядку в експлуатацію не ведений та незареєстрований і до об'єкту житлового фонду не відноситься. При таких обставинах суд приходить до висновку, що обраний позивачами спосіб захисту їх прав неналежний. Щодо посилань позивачів в обґрунтування своїх позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення на ст.ст.1,8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що житлом є місце, де особа проживає та рішення Європейського суду в справі «Баклі проти Сполученого Королівства», що було встановлено факт, що особа вважається такою, що має житло, навіть якщо вона облаштувала це житло на порушення національного закону, то вони не можуть буду застосовані до спірних правовідносин, оскільки їх не регулюють і позивачі помилково на них посилаються. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то в силу ст.88 ЦПК України, суд відмовляє позивачам і в стягнення понесених ними судових витрат по справі.

Outcome: dismissed