Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-16 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, де просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування, після [PERSON], померлого [INFO] Позов мотивує тим, що [INFO] помер її дідусь [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 1235 ЦК України заявниця є єдиним спадкоємцем за заповітом, оскільки за час свого життя її дідусь [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт, зі змісту якого вбачається, що на випадок його смерті усе належне йому майно він заповідає [PERSON] Інших спадкоємців за заповітом не має. До спадкоємців першої черги за законом у відповідності до ст.1261 ЦК України відноситься належить мати заявниці [PERSON] [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва на право на спадщину на дану квартиру, оскільки право власності на квартиру не було зареєстроване у відповідних реєструючих органах. Зазначає, що померлому належала спірна квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Дзержинського УЖКГ В/о «Дзержинськвугілля» 31.05.1993 року. Просить заявлені вимоги задовольнити та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася , надала заяву, у якій вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час - наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Згідно ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в ред. 1992 р.) передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, з доплатою, безоплатно чи з компенсацією, оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого, виданого відділом приватизації Дзержинського УЖКГ В/о «Дзержинськвугілля» 31.05.1993 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON]. Свідоцтво видано згідно розпорядження від 25.05.1993 року, а також зазначено, що зареєстроване відділом по приватизації житла та записано у реєстрову книгу за № 176 (а.с.11). Державну реєстрацію в органах БТІ не провели. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЦК УРСР (в ред.1963р.) та Закон України «Про власність» (в ред.1993 р.), що діяли на час приватизації квартири, не пов'язували момент виникнення права власності з реєстрацією цього права в органах БТІ чи інших реєструючи органах. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Так, в ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону вказано, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та обтяжень Отже, право на спірну квартиру до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час її приватизації, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на неї в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на спірну квартиру. Відповідно до відповіді Дзержинської нотаріальної контори №1657/01-16 від 17.09.2013 року після померлого [INFO] [PERSON] до Дзержинської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась(а.с.27). Згідно ст. 1235 ЦК України позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом (а.с.6). Позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 17.05.2013 року приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] надав [PERSON] письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, посилаючись на те, що відсутні документи, оформлені відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна спадкодавцеві (а.с.9). Згідно підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З наданих позивачем документів, нотаріусом було з'ясовано, що право власності на квартиру спадкодавцем не було зареєстровано у відповідних реєструючи органах, що унеможливлювало видачу витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А тому, [PERSON] було запропоновано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно [PERSON], а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, лише відсутність факту державної реєстрації майна в БТІ м. Дзержинська і відповідного витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, перешкоджає позивачці оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі. Суд вважає, що спадкодавець [PERSON] мав всі права та обов'язки на спадкове майно, а саме на квартиру адресою: [ADDRESS], тому це право не припинилось після його смерті та входить до спадкової маси. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті і спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Оскільки позивачка в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, то суд, вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнає за позивачкою право власності на вищезазначену квартиру в порядку спадкування по праву спадкоємця за заповітом.

Outcome: approved