Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 30.03.2009 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.05.2009 року, позивачу належить житловий будинок (А-1) з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] За вказаною адресою позивач зареєстрована і постійно проживає. Крім того без згоди позивача у вказаному будинку проживає її колишній чоловік відповідач [PERSON], шлюб з яким розірвано згідно з рішенням Шацького районного суду Волинської області від 30.04.1998 року. На підставі договору дарування від 16.06.1998 року відповідач [PERSON] відчужив спірний житловий будинок дочці [PERSON], яка в свою чергу подарувала його матері [PERSON] Відповідач 16.06.1998 року виселився зі спірного житлового будинку і з 23.06.1998 року по 05.12.2000 року був зареєстрований [ADDRESS] З 1999 року відповідач [PERSON] з дозволу попереднього власника [PERSON] проживав у спірному житловому будинку. У 2005 році [PERSON] виселилася із спірного житлового будинку, переїхала на постійне місце проживання в м. Луцьк і дозволила відповідачу [PERSON] тимчасово проживати без реєстрації в її житловому будинку. Реєстрація [PERSON] у будинку [ADDRESS] проведена без згоди власника [PERSON], однак відповідні документи про проведення реєстрації не можуть бути надані суду у зв'язку із закінченням строку їх зберігання в Шацькому РВ УМВС України у Волинській області. Так за формальною ознакою, реєстрацією місця проживання, відповідач [PERSON] згідно зі ст. 405 ЦК України набув право користування спірним житловим будинком як член сім'ї власника вказаного будинку. Однак він підлягає виселенню зі спірного будинку як член сім'ї колишнього власника будинку у зв'язку із втратою права на проживання в цьому будинку, оскільки припинення права власності [PERSON] на будинок припиняє право члена її сім'ї на користування цим будинком. Внаслідок проживання відповідача [PERSON] в спірному житловому будинку порушуються права позивача [PERSON] як власника будинку, на її вимоги відповідач [PERSON] виселятися відмовляється, тому вона просить суд виселити його з належного їй спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. У запереченні щодо позову відповідач [PERSON] зазначив, що проти позову заперечує повністю, оскільки він зареєстрований та постійно проживає у спірному житловому будинку зі згоди попереднього власника, його дочки [PERSON] Будинок по [ADDRESS] був побудований відповідачем у 1985 році і з того часу він проживав у ньому постійно. 16.06.1998 року після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] він подарував вказаний будинок своїй дочці [PERSON] Останній запис про реєстрацію відповідача у цьому будинку зроблено 05.12.2000 року зі згоди власника будинку [PERSON] Протягом усього часу проживання в будинку відповідач користується ним нарівні з власниками, бере участь у витратах на проведення ремонту будинку та благоустрою прибудинкової території. Після переходу права власності на будинок до позивача [PERSON] він відповідно до вимог ст. 170 ЖК України та ч. 6 ст. 403 ЦК України продовжує проживати у вказаному будинку. Підстави для його виселення, передбачені житловим законодавством, відсутні. Оскільки відповідач набув право користування спірним житловим будинком на підставі закону, то сервітут зберігає чинність після переходу до позивача права власності на майно, щодо якого він встановлений, і не порушує право власності нового власника майна, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Позивач [PERSON] у своєму позові просить виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення. Разом з тим зі змісту позову та пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що вона звернулася до суду за захистом свого права власності. Вимога позивача фактично полягає в усуненні перешкод, що заважають їй як власнику майна здійснювати повно і незаперечно свої права володіння і користування майном, тому вона уточнила вимогу і просила суд усунути перешкоди у користуванні спірним майном шляхом виселення відповідача з житлового будинку. Про те, що позивач звернулася за захистом свого права саме із негаторним позовом свідчить також твердження представника позивача про те, що до вимог позивача не застосовується позовна давність, оскільки її вимоги полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент пред'явлення позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен зокрема, позов з уточненими вимогами підтримали, просили суд вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити із зазначених у запереченні підстав, не виселяти його зі спірного житлового будинку, оскільки іншого житла він не має. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що житловий будинок (А-1) з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 30.03.2009 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.05.2009 року за №26834518, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 5, 6, 7). З відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER], виданого 04.07.1996 року Шацьким РВ УМВС України у Волинській області, вбачається, що [PERSON], [INFO], 05.12.2000 року зареєстрований [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Як пояснили в судовому засіданні позивач та відповідач, вказаний житловий будинок був побудований ними 1985 року у шлюбі; після розірвання шлюбу у 1998 році відповідач [PERSON] подарував спірний житловий будинок їхній дочці [PERSON], яка у 2009 році подарувала будинок своїй матері [PERSON] З 1999 року відповідач [PERSON] з дозволу попереднього власника [PERSON] проживав у спірному житловому будинку як член її сім'ї. У 2005 році [PERSON] виселилася з указаного житлового будинку, переїхала на постійне місце проживання в м. Луцьк і дозволила відповідачу [PERSON] надалі проживати у її житловому будинку. Крім того позивач та її представник суду пояснили, що у зв'язку з переходом права власності на спірний житловий будинок до позивача [PERSON], відповідач втратив право користування цим будинком на підставі ст. 405 ЦК України і загальні положення, що регламентують збереження чинності сервітуту у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (ч. 6 ст. 403 ЦК України), та норми, що визначають підстави припинення сервітуту (ст. 406 ЦК України), до житлового сервітуту не застосовуються. Оскільки добровільно виселятися із спірного житлового будинку відповідач відмовляється, чим чинить перешкоди у здійсненні позивачем її права володіння і користування житлом, то позивач вважає, що відповідач підлягає виселенню з належного їй будинку на підставі статей 391, 405 ЦК України, так як він не є членом сім'ї власника житлового будинку. Стаття 383 ЦК України визначає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з положеннями статей 319, 321, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових правовідносин на підставі ст. 3 ЖК УРСР, до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією. Статті 401, 404 ЦК України визначають, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, у тому числі щодо будівель і споруд тощо, для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК за наявності таких умов: особа повинна бути членом сім'ї власника житла, постійно проживати разом із власником обтяженого сервітутом житла, спільного з ним користуватися цим житлом. За відсутності хоча б однієї обставини особистий сервітут не виникає за відсутності підстави. Судом установлено, що відповідач [PERSON] був вселений у спірний житловий будинок як член сім'ї попереднього власника будинку, набув право користування вказаним житловим будинком, постійно проживав та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку, отже згідно зі статтями 401-405 ЦК України йому було встановлено сервітут на користування спірним житловим будинком. Доказів проведення реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою 05.12.2000 року без згоди власника будинку [PERSON] суду не надано, тому посилання позивача на незаконність реєстрації відповідача є безпідставними. За змістом ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Твердження позивача про те, що сам факт проживання відповідача у спірному житловому будинку порушує її права власника майна є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Отже сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі (ч. 5 ст. 403 ЦК України) та наданні особливого захисту володільцю сервітуту (ч. 6 ст. 403 ЦК України), в тому числі у встановленні спеціальних випадків його припинення, що визначені ст. 406 ЦК України. Позивач звернулася в суд з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому предметом доказування є, зокрема, наявність чи втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші, передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Згідно з вимогами статті 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу, виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. За змістом статті 116 ЖК УРСР, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. У позові вказано, що відповідач [PERSON], незаконно проживаючи у спірному житловому будинку, систематично вчиняє щодо позивача фізичне насильство, погрожує вбивством та вчиняє інші протиправні дії. Разом з тим доказів, які б свідчили про те, що відповідач порушує правила ст. 116 ЖК УРСР, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним житловим будинком, суду не надано. Таким чином за відсутності підстав для виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, вимога позивача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, на підставі ст. 391 ЦК України, є необґрунтованою та безпідставною, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Крім того право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна у зв'язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, або за наявності обставин, які мають істотне значення. На підставі статей 15, 16, 383, 386, 391, 401-406 ЦК України,

Outcome: dismissed