Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного 02 березня 2007 року Кредитного договору № CVХRRХ33740261 останній отримав кредит у розмірі 5996,39 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 02 березня 2009 року. Вказує, на те, що остання підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком договір, про що свідчить підпис [PERSON] в заяві. Зазначає, що відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, а саме: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також витрати згідно умов. Посилається на те, що протягом дії кредитного договору відповідач взяті на себе зобов’язання за вказаним договором належним чином не виконував, в результаті чого станом на 22 травня 2013 року виникла заборгованість в сумі 57995,27 гривень, а тому просив задовольнити позов. [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та подали зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та захист прав споживача, в якому не визнали вимоги первісного позову в повному об’ємі та просили визнати кредитний договір № CVХRRХ33740261 недійсним та як такий, що укладений з порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів» та є наслідком злочинних дій працівника банку, який засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2011 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримала позовні вимоги в повному об’ємі та заперечила в задоволенні зустрічних позовних вимог в повному об’ємі. Суд, заслухавши пояснення представників як і позивача так і відповідача, [PERSON] та дослідивши письмові матеріали справи вважає, що в задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити задовольнивши в повному об’ємі зустрічні позовні вимоги. В судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2007 року був укладений Кредитний договір № CVХRRХ33740261 за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 5996,39 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 02 березня 2009 року. З вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2011 року ухваленого в справі за № 1-160 вбачається, що працівника банку [PERSON], який оформляв кредит [PERSON], визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 27 ч.5, 28 ч. 3, 222 ч. 2, 27 ч.5, 28 ч. 3, 358 ч. 3, 28 ч. 3, 358 ч. 3 КК України. Так, згідно вищевказаного вироку судом було встановлено, що члени організованої злочинної групи [PERSON], [PERSON] та [PERSON]С, діючи за єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім її учасникам, в період з жовтня 2006 року по березень 2007 року шляхом надання в ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» завідома неправдивої інформації, незаконно одержали в даному банку кредитні кошти на загальну суму 526962 гривень, які перевели в готівку та в подальшому передали позичальникам, отримавши при цьому винагороду за незаконне оформлення кредитів. 02 березня 2007 року підсудні [PERSON] та [PERSON]М, здійснюючи спільну підприємницьку діяльність по продажу комп'ютерної техніки, реалізуючи злочинний умисел, направлений на незаконне оформлення кредиту на [PERSON], склали фіктивний рахунок-фактуру №299 від 02 березня 2007 року та видаткову накладну №Р299 від 02 березня 2007 року, в яких неправдиво зазначили, що приватний підприємець [PERSON] реалізував [PERSON], а вона отримала комп'ютер вартістю 6257 грн., вказавши при цьому для надання [PERSON] вигляду платоспроможності в рахунку-фактурі № 299 від 02.03.2007 року, що вона внесла в касу підприємства 1260 гривень готівкою за придбання цього товару. В подальшому вказані фіктивні документи [PERSON] та [PERSON] були подані [PERSON]С, який достовірно знаючи, що ці документи містять завідома неправдиві відомості, і позичальник не буде отримувати комп'ютер, уклав кредитно- заставний договір № CVХRRХ33740261 від 02.03.2007 року, згідно з яким та на підставі фіктивних рахунків-фактури і видаткової накладної на рахунок приватного підприємця [PERSON] були перераховані кредитні кошти в сумі 4997 гривень після цього [PERSON] та [PERSON], діючи узгоджено з [PERSON]С, зняли з рахунку готівкою вказані кредитні кошти, частину з яких в сумі 2500 гривень передали позичальникові [PERSON], а решту коштів в сумі 2497 гривень розподілили між собою. [PERSON] того свідченнями [PERSON] та її співмешканця [PERSON] по даному кримінальному провадженню встановлено та підтверджено ту обставину, що [PERSON] мала на меті отримання кредитних коштів в сумі 2500 гривень для вирішення побутових питань а не придбання комп’ютерної техніки, отже суд вважає, що вищевказаним вироком встановлено незаконність кредитного договору № CVХRRХ33740261 від 02.03.2007 року. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Крім того суд вважає, що даним договором порушені права [PERSON] як споживача, зокрема, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Дії працівника банку, суд розцінює як обман споживача [PERSON], оскільки останній не повідомив, що договір насправді укладається на суму майже 6000 гривень та не врахував, що волевиявлення даного споживача було спрямоване на отримання кредиту в сумі 2500 гривень та належним чином не ознайомив її з умовами договору, використавши надмірну довіру останньої та необізнаність у своїх злочинних цілях. Дані обставини встановлені в вищевказаному вироці суду, а саме: на запитання чому в договорі вказана сума 6000 грн., а не 2500 грн., працівник банку наполегливо переконував [PERSON], що вона буде зобов'язана погашувати тільки 2500 грн., а зазначена сума є формальністю. [PERSON] того, кредитний договір включає в себе ще і договір застави на комп'ютер, який [PERSON] не купляла і не мала наміру цього робити. А тому, вважаю, що Договір № CVХRRХ33740261 від 02.03.2007 року не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому є недійсним, оскільки був укладений також і з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», тож він є наслідком злочинних дій працівника банку, що в свою чергу і підтверджується вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2011 року. Суд критично оцінює, надані ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунки заборгованості станом на 22 травня 2013 року, оскільки вони не відповідають реальним обставинам справи, оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть мути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищенаведеного ст. ст. 203, 215, 216, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 11, 19 Закон України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved