Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи шляхом спростування недостовірної інформації, в якому просив визнати недійсною інформацію, викладену відповідачами у колективній скарзі на ім'я Голови Київської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів від 27.09.2011 року та спростувати її в частині: - «Він звертався неодноразово до нас з вимогою виплатити суми в розмірі 8000 тис доларів США в обмін на те, що не буде нас шантажувати, вимагати гроші, та не застосовуватиме ніяких дій які принижують нашу честь та гідність. Чому саме 8000 тис доларів США, а не яка друга сума йому потрібна нам не відома»; - «Всі заяви та скарги [PERSON] надсилає від імені члена якоїсь ініціативної групи, якої не існує взагалі…, що говорить про особистий інтерес до цієї справи адвоката [PERSON]»; - «На протязі тривалого часу [PERSON] прикриваючись званням адвоката систематично та обгрунтовано висловлював та висловлює наклепи та образи, що включають в себе публічні некомпетентні висловлювання»; - «Він постійно розвішує на дошці об'яв та стовпах електропостачання біля будинку за адресою: [ADDRESS] неправдиву інформацію відносно нас». В обґрунтування зазначеного позову зазначав, що поширена відповідачами інформація не відповідає дійсності та порочить його честь і гідність. Будь-яких коштів від відповідачів він не вимагав та не мав такого наміру, також не надавав їм правових послуг, а тому відповідачі не можуть бути суб'єктами оскарження дій позивача як адвоката. Окрім того, позивач зазначав, що розповсюджувана ним інформація на дошці об'яв не є наклепом і образами, а є правдивою, оскільки відповідачі скоювали однотипні злочини систематично, з розподілом ролей за попередньою узгодженою між собою схемою, і є шахраями які повинні понести кримінальну відповідальність. В судовому засіданні від 01.04.2013 року позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій він просив суд визнати недійсною інформацію, викладену відповідачами у колективній скарзі на ім'я Голови Київської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів від 27.09.2011 року та спростувати її в частині: «Він звертався неодноразово до нас з вимогою виплатити суми в розмірі 8000 тис доларів США в обмін на те, що не буде нас шантажувати, вимагати гроші, та не застосовуватиме ніяких дій які принижують нашу честь та гідність. Чому саме 8000 тис доларів США, а не яка друга сума йому потрібна нам не відома»; - «Всі заяви та скарги [PERSON] надсилає від імені члена якоїсь ініціативної групи, якої не існує взагалі…, що говорить про особистий інтерес до цієї справи адвоката [PERSON]». Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Відповідач [PERSON], що також представляв інтереси інших відповідачів заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов наданих суду, також в судове засідання відповідачі надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, зазначаючи при цьому, що правова позиція відповідачів підтверджена рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.10.2012 р., що набрало законної сили. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Наполягаючи на позові щодо визнання недійсною інформацію, викладену відповідачами у колективній скарзі на ім'я Голови Київської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів від 27.09.2011 року, позивач зазначав, що вказана в позові інформація не відповідає дійсності та порочить його честь і гідність. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] пояснив, що звернулись із колективною заявою до компетентного органу - Київської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів, яка вправі і компетентна перевірити вказану в скарзі інформацію та надавати відповідь, таким чином скориставшись своїм правом, визначеним ст. 40 Конституції України. Стаття 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації, та (або) право на відповідь (ст. 277), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Пунктом 17 вказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позові про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок показань свідків, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена і них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних за винятком образи чи наклепу. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будуть вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну він перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Скарга відповідачів на ім'я Голови Київської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів від 27.09.2011 року оцінюється судом, як реалізація права особи на звернення, висловлювання здійснене виключно у формі міркування, передбачене ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян». Закон України "Про звернення громадян", яким опосередковуються відносини з приводу подання громадянами заяв, скарг та пропозицій, спрямованих на викриття недоліків у роботі, оскарження дій посадових осіб, до органів державної влади містить положення щодо можливості притягнення авторів звернення до відповідальності лише за наклеп та образи, проте не за оціночні судження. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, інформація, яку просить спростувати позивач була направлена відповідачем до компетентного органу з метою проведення відповідної перевірки викладеним фактам. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами в порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed