Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивачем 14.01.2010 року було подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що 15 січня 2008 року був укладений договір кредиту між позивачем та відповідачем [PERSON] № 11283792000. На підставі зазначеного договору відповідач [PERSON] отримала у позивача кредит в розмірі 72 213,00 доларів США для придбання житлової нерухомості та прийняла зобов'язання повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом. Згідно графіку погашення кредиту сплата основного боргу за користування кредитом повинна здійснюватися до 15 числа кожного місяця, у разі не сплати сума вважається простроченою та починається нараховуватися пеня. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитом позивачем було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] №172821 від 15 січня 2008 року. Відповідач [PERSON] зобов'язання за договором № 11283792000 від 15.01.2008 року щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом не виконує. На момент подання позовної заяви ані відповідач [PERSON], ані поручитель [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання щодо виконання умов кредитного договору у повному обсязі. Станом на 22.12.2009 року сума заборгованості за кредитним договором складає 11863,35 доларів США, з яких 2441,04 долара США прострочена заборгованість за кредитом, 9422,31 долари США прострочена заборгованість за процентами. Також зазначено в позові, що позивач має право на дострокове повернення частини позики, у зв'язку із порушенням умов договору позивач вважає за можливе вимагати стягнення з відповідачів суми заборгованості 68551,44 долара США, заборгованість за простроченим кредитом 2441,04 долара США, заборгованість за простроченими процентами 9422,31 долар США, пеня в розмірі 1046,88 доларів США. Відповідач [PERSON] 15 січня 2008 року уклала ще один договір з позивачем №11283819000, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти в сумі5149,39 доларів США для особистих потреб та зобов'язалась повернути отриманий кредит. Зобов'язання за даним кредитним договором відповідач [PERSON] не виконує, станом на 22.12.2009 року утворилась прострочена заборгованість в розмірі 848,48 доларів США. Також заборгованість за кредитом складає 5825,40 доларів США. З урахуванням викладеного просили стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором №11283792000 від 15.01.2008 року в сумі 81461,67 долар США, що еквівалентно 649249,51 гривень. Стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №1128389000 від 15.01.2008 року в сумі 5825,40 доларів США, що еквівалентно 46428,43 гривень. А також стягнути з відповідачів понесені судові витрати щодо оплати судового збору в сумі 1700 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 120 гривень солідарно. В ході розгляду справи позивачем декілька разів подавалось уточнення до позовної заяви щодо збільшення розміру позовних вимог. Так, відповідно до позовної заяви від 16.02.2011 року позивач просив стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором №11283792000 від 15.01.2008 року в сумі 72693,92 долар США, що еквівалентно 577444,18 гривень. Стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №1128389000 від 15.01.2008 року в сумі 1037,92 доларів США, що еквівалентно 8244,72 гривень. А також стягнути з відповідачів понесені судові витрати щодо оплати судового збору в сумі 1700 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 120 гривень солідарно. Остаточно відповідно до заяви про уточнення розміру позовних вимог від 19.09.2013 року позивач просив стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором №11283792000 від 15.01.2008 року в сумі 89249,93 долар США та пеню в сумі 31342 гривні. Стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №1128389000 від 15.01.2008 року в сумі 818,89 долара США, пеню в сумі 972,75 гривень. А також стягнути з відповідачів солідарно понесені судові витрати щодо оплати судового збору в сумі 1700 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 120 гривень солідарно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити, врахувати подані заперечення проти зустрічних позовів, в подальшому в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являлась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечували, було подано письмові заперечення проти позову, що долучені до справи. В подальшому [PERSON] та її представник подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. В поданих запереченнях на позовну заяву відповідачі [PERSON], [PERSON] посилались на те, що [PERSON] є фізичною особою підприємцем, вона не може виконати вимоги кредиторів, в тому числі й позивача, оскільки ухвалою Господарського суду Луганської області було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Також звертали увагу на те, що було відкрито процедуру банкрутства щодо ФОП [PERSON] та на зборах кредиторів, в тому числі й позивачем було надано згоду на продаж майна боржника. Оскільки відповідно до вимог ч.6 ст.31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» вимоги не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними, просила в позові відмовити, оскільки позивач своє право використав, у зв'язку із припиненням зобов'язання за кредитним договором буде припинений й договір поруки. В ході розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки припиненим (том 2 а.с.6-9). Зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що всупереч вимогам діючого законодавства вона як поручитель в рамках кредитного договору № 11283792000 не була ознайомлена з умовами кредитування та графіком погашення, про що свідчить відсутність її підпису на зазначених документах, тому їй було невідомо про обов'язком третьої особи повертати отриманий кредит частково, право нараховувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,90 %, у разі порушення строків - подвійну пеню. Предметом договору поруки було лише передбачено обов'язок третьої особи повернути кредит в розмірі 72213 доларів США в строк до 15 січня 2038 року. Вважала, що договір поруки повинен бути визнаний судом недійсним з урахуванням вимог ст..536, 638, 1056-1 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотних умов або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. Посилалась на те, що взяті на себе зобов'язання позичальником не дають підстав покладати на неї відповідальність за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань. Також зазначала, що банк жодного разу не звертався до неї з письмовими вимогами про наявну заборгованість та таких доказів не було додано до позову. Зазначала, що в силу ст.554 ЦК України вона є самостійним суб'єктом в кредитним правовідносинах, а тому має право висувати заперечення проти кредитора. Оскільки ст.559 ЦК України чітко передбачено випадки припинення договору поруки, а всі істотні умови договору поруки не були узгоджені, тому порука повинна бути припинена. Також зазначала, що прострочена кредитна заборгованість у третьої особи виникла вже 31 липня 2008 року за процентами, а за кредитом 15 січня 2009 року. Тому строки встановлені ч.4 ст.559 ЦК України сплинули, тому також Договір поруки припинений. Просила договір поруки визнати припиненим. Також в зустрічному позові просила в задоволенні позову Публічного Акціонерного товариство «УкрСиббанк» відмовити в повному обсязі, стягнути судові витрати, розглянути справу за її відсутності. Представником відповідача банком за даним зустрічним позовом подав письмові заперечення проти позову ( том 2 а.с.160-161), в яких посилався на те, що вимоги позивача є безпідставними, вимоги про погашення заборгованості надсилались на її адресу. Строк виконання основного зобов'язання визначений 15.01.2038 року, а тому підстав вважати, що термін дії зобов'язання сплив немає. Також зазначали, що шестимісячний строк для пред'явлення вимоги починає спливати з 15.01.2038 року, оскільки це передбачено нормою закону та відповідні роз'яснення містить Постанова Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. В ході розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про захист прав споживача, визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності договорів, зобов'язання вчинити певні дії, яка прийнята судом (том 2 а.с.33-42). За зустрічним позовом позивач посилалась на те, що дійсно між нею та банком було укладено договір про надання споживчого кредиту №11283792000, відповідно до якого вона отримала грошові кошти в сумі 72213 доларів США, а також договір про надання споживчого кредиту №11283819000, відповідно до якого вона отримала грошові кошти в сумі 5149,39 доларів США. Забезпеченням зобов'язань за договорами є іпотека, предметом якої є квартира, що розташована за адресою [ADDRESS], також солідарна порука [PERSON] за договором поруки. 01.12.2009 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Господарського суду Луганської області із заявою про визнання майнових вимог бо банкрута в розмірі 695677,95 гривень, які просив визнати такими, що підлягають задоволенню в третю чергу. 14.01.2010 року позивач звернувся також до Ленінського райсуду м.Луганська із позовом про стягнення заборгованості за цими ж договорами та не повідомив суд про відкриття ліквідаційної процедури. Представником ПАТ «УкрСиббанк» було надано письмову згоду на реалізацію іпотечного майна без зазначення суми, квартира, що є предметом іпотеки була реалізована з аукціону. Всі процедури проводились із згоди представника банку. Вартість майна - квартири визначалась на підставі висновку ТОВ «Консалтінгова фірма Експерт» від 05.01.2011 року. Після реалізації квартири на користь банку було перераховано 222236,23 гривні, несплачений залишок кредитора становив 473441,72 гривень. Ухвалою Господарського суду Луганської області від 22.11.2011 року було визнано її вільним від боргів, вимоги кредиторів, в тому числі й банку, не задоволені у зв'язку із недостатністю майна. Посилалась в позові на те, що на її думку під час укладання договорів сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів, в тому числі щодо графіку погашення, не було підписано нею Додаток №3 до кредитного договору, що передбачений пп.1.2.2., 7.4 Кредитного договору №1, та п.3.4.5. Кредитного договору №2. Не було нею отримано інформаційного листа відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Вважала, що це є порушенням вимог ч.1 ст.638 ЦК України, а також укладені договори суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначала, що вона не отримувала коштів за кредитним договором №11283819000 в сумі 5149,39 доларів США. Зазначена сума була перерахована банком на інший рахунок в безготівковій формі. Також зазначала, що договором було визначено цільове призначення отриманих коштів на придбання квартири. Квартира була придбана в національній валю гривні за суму 405200 гривень, тобто в даному випадку вважала, що договір є удаваним, вчинений з метою приховати договір який насправді був укладений. Також наполягала на неправомірності дій банку щодо підвищення відсоткової ставки за кредитування в односторонньому порядку. Оскільки така можливість вичерпала прийнятим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банками змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року. Окрім цього банком не було спрямовано на її адресу та адресу поручителя письмових вимог про дострокове повернення кредиту, письмового попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, а такому це є порушенням вимог ст.1050 ЦК України, вимог про розірвання договору банком не заявляється, це також на думку позивача за зустрічним позовом є порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Наполягала на тому, що було порушено вимоги Закону України «Про іпотеку» оскільки порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Продав іпотечного майна відбувся в рамках процедури про банкрутство, банком було надано згоду на реалізацію майна, ціна була визначена невірно та банком проти цього не заперечувалось, кошти від реалізації не були направлені для погашення заборгованості саме банку як іпотеко держателю. На думку позивача за зустрічним позовом розподіл коштів від реалізації іпотечного майна відбувся із порушенням, але за згодою банку. Вважала, що є підстави для визнання договору іпотеки недійсним відповідно до ст..232 ЦК України. Також вважала, що визнання її банкрутом можна віднести до обставин, які позбавляють її від необхідності виконувати умови кредитних договорів 1,2, так звані форс-мажорні обставини. Навіть після визнання її банкрутом не було розглянуто питання про списання заборгованості як безнадійної. Також вважала, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені, оскільки прострочена заборгованість виникла 31.07.2008 року, а строк позовної давності встановлений 1 рік. Також вважала, що не є законною вимоги позивача банку про стягнення солідарно судових витрат. З посиланням на вимог ст.ст.215 ч.3, 216 ч.1 ЦК України просила визнати недійсними кредитні договори, застосувати наслідки недійсності договорів, стягнувши з [PERSON] на користь банку різницю між отриманими та сплаченими грошовими коштами із зазначенням у гривнях. Зобов'язати відповідача - банк за власний рахунок отримати рецензію на висновок ТОВ «Консалтінгова фірма Експерт» про ліквідаційну вартість квартири та при необхідності здійснити нову оцінку. Зобов'язати відповідача - банк, в порядку, визначеному внутрішніми документами, розглянути питання щодо можливості списання заборгованості за кредитними договорами. Просила стягнути з відповідача - банку судові витрати на користь держави. Представником відповідача за зустрічним позовом було подано письмові заперечення проти позову, в якій представник банку посилався на те, що кредитні договори були укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, з урахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів», договори були підписані сторонами та всі істотні умови були узгоджені. Окрім того, кошти за другим кредитним договором були перераховані на поточний рахунок саме позивача [PERSON] ([PERSON]), тому твердження щодо не отримання коштів за цим договором є надуманими, при цьому за цим договором позивач сплачувала кошти частково. Окрім того, не є обґрунтованими доводи позивач в частині укладання удаваного договору, оскільки мета отримання кредитних коштів відповідає меті з якою вини були використані. Посилання на відповідний закон щодо збільшення розміру відсотків також є необґрунтованим, оскільки договір укладений в 2008 році. Також не погоджувались із доводами позивача з приводу того, що продаж предмету іпотеки відбувся з порушеннями та за зловмисної домовленості сторін, оскільки реалізація предмету іпотеки відбулась в рамках Закону України про банкрутство, також наполягав на тому, що банк має право на нарахування процентів та пені, а підстав для списання залишку заборгованості після закінчення ліквідаційної процедури у банку відсутні. Також зазначали, що строк позовної давності для звернення із позовом про стягнення пені не порушено, оскільки прострочена заборгованість виникла з січня 2009 року, про що свідчать розрахунки заборгованості. Просили в задоволенні зустрічного позову відмовити та обставини, які в ньому викладені не відповідають дійсності. Додатково 2.11.2013 року з боку представника відповідача банку за зустрічним позовом було подано письмові пояснення (том 2 а.с.228) з яких вбачається, що на думку банку ФОП [PERSON] була визнана банкрутом та ліквідована. При цьому відповідно до вимог постанови Господарського суду зазначено, що [PERSON] вільна від боргів окрім вимог кредиторів за абзацем другим ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», відповідна норма передбачає вимоги особистого характеру, а оскільки п.1.4. Кредитних договорів визначено, що кредитні кошти були отримані для особистих потреб, та вимоги погашені частково, банк має право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства із позовом про стягнення частки, яка залишилась не сплаченою. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до Статуту ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», про що свідчить Витяг із Статуту, копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (том 2 а.с.86-90). Судом встановлено, що 15 січня 2008 року був укладений договір кредиту між позивачем та відповідачем [PERSON] № 11283792000 на суму 72 213,00 доларів США для придбання житлової нерухомості та прийняла зобов'язання повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом. /том 1 а.с.16-19/. Згідно графіку погашення кредиту сплата основного боргу за користування кредитом повинна здійснюватися до 15 числа кожного місяця, у разі не сплати сума вважається простроченою та починається нараховуватися пеня. /том 1 а.с. 20-24/. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитом між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №172821 від 15 січня 2008 року /том 1 а.с.32/. Відповідно до положень та п. 1 договору остання поручається перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором № 11283792000 на суму 72 213,00 доларів США, а саме зобов'язується погасити суму основаного боргу заборгованість по процентам за користування кредитом, пеню та інші платежі в сумі та строки, передбачені кредитною угодою у разі невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань. 15.01.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №11283792000, згідно до умов якого було викладено в новій редакції графік погашення, доповнено п.1.3.4. новим реченням /том 1 а.с.57-60/. Додаткова угода підписана сторонами. Також між позивачем та відповідачем [PERSON] 15 січня 2008 року було укладено другий договір № 11283819000 про надання споживчого кредиту на суму 5149,39 доларів США /том 1 а.с.33-36/. Розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №11283792000, № 11283819000 від 15.01.2008 року наведений у довідці /том 1 а.с.48-56/. Відповідно до поданої заяви про уточнення розміру позовних вимог розрахунок наведений у довідці та витягу з рахунків (том 2 а.с.202-214). Як вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Свідоцтво видано 18 листопада 2010 року /том 1 а.с.161/. Також відповідачем було надано копію паспорту на прізвище «[PERSON]», що був виданий 14.12.2010 року /том 1 а.с.206/. З матеріалів справи вбачається, що Господарським судом Луганській області було відповідно до ухвали від 13.11.2009 року було відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] /том 1 а.с.90/. Відповідно до свідоцтва [PERSON] є фізичною особою підприємцем /том 1 а.с.91/ Постановою від 01.12.2009 року Господарським судом Луганської області було визнано боржника фізичну особу підприємця [PERSON] банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру /том 1 а.с.97-99/ . 22.12.2009 року позивачем було подано до Господарського суду Луганської області заяву про визнання майнових вимог. При цьому в заяві було зазначено на те, що [PERSON] уклала два договори з позивачем №11283792000, № 11283819000 від 15.01.2008 року, в забезпечення кредиту було укладено договір іпотеки, яким визначено іпотечне майно - квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. Визначено суми заборгованості за кредитними договорами та заявлено вимогу про визнання майнових вимог позивача, та визнання їх такими, що підлягають задоволенню в третю чергу /том 1 а.с.95-96/ Згідно протоколу №1 від 12.02.2010 року загальних зборів кредиторів у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця [PERSON], було вирішено обрати комітет кредиторів, до складу якого увійшов представник позивача / том 1 а.с.103-104/. Станом на 12.02.2010 року було виготовлено поточний звіт ліквідатора по справі, в тому числі визначено вимоги позивача ПАТ «УкрСиббанк» на суму 87287,07 доларів США, відповідно до поданої заяви від 22.12.2009 року /том 1 а.с.105/ Згідно протоколу №1 від 22.02.2010 року зборів Комітету кредиторів у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця [PERSON], було вирішено реалізувати майно, що є предметом застави - квартиру, а також автомобіль / том 1 а.с.100-102/. Як вбачається із змісту протоколу під час засідання комітету кредиторів був присутній представник позивача та надав згоду на реалізацію майна. Відповідно до протоколу №1 від 02.06.2010 року було проведено аукціон з продажу майна ФОП [PERSON], в рамках якого продано квартиру, що є предметом іпотеки /том 1 а.с.109/. Відповідно до копії платіжного доручення №2 від 20.01.2011 року на рахунок позивача було перераховано на погашення кредитної заборгованості від реалізації заставного майна в рамках справи про банкрутство суму в розмірі - 222236,23 грн /том 1 а.с.208/. Як вбачається із змісту ухвали від 22.11.2011 року Господарського суду Луганської області подано звіт ліквідатора та визнано банкрута ФОП [PERSON] вільну від боргів, окрім вимог ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», припинено підприємницьку діяльність ФОП /том 1 а.с.209-210/. Відповідно до п.8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, згідно до ст. 1056-1 ЦК України визначається розмір процентів та порядок їх сплати за договором залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, при розгляді даної справи судом не встановлено. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Сторонами було узгоджено всі умови договору, в тому числі й індивідуальні умови надання та погашення Кредиту, графік платежів відповідача, про що свідчать підписи сторін на зазначених документах. Суд вважає, що не заслуговують уваги доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо порушення Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладання кредитних договорів. Позивачем за зустрічним позовом самостійно було заповнено анкету / том 1 а.с.61/ , також спростовані доводи позивача за зустрічним позовом з приводу не ознайомлення її з умовами кредитування, оскільки [PERSON] була ознайомлена під розпис з інформаційним листом, який визначає програми кредитування та їх умови ( том 2 а.с.130-133) За умовами Кредитного договору відповідач брав на себе зобов'язання погашати отриманий кредит у встановлені згідно графіку строки, а також щомісячно сплачувати банку за використання кредиту відсотки. Однак, незважаючи на прийняті зобов'язання, відповідач не сплатила кредитні платежі та пені за користування кредитом, таким чином виникла заборгованість за кредитним договором. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитом позивачем було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] №172821 від 15 січня 2008 року. Відповідно до положень та п. 1 договору остання поручається перед банком за виконання зобов'язань за кредитною угодою № 1079 від 26.04.2005 року, а саме зобов'язується погасити суму основаного боргу заборгованість по процентам за користування кредитом. Пеню та інші платежі в сумі та строки, передбачені кредитною угодою у разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань. Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України та п. 4 Договору поруки у разі порушення боржником зобов'язань, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні божники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому є обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Сторонами було узгоджено всі умови договору, в тому числі й індивідуальні умови надання та погашення Кредиту, графік платежів відповідача, про що свідчать підписи сторін на зазначених документах. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 623 ЦК України зазначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Доводи позивачів за зустрічними позовами, що вони не повідомлялись про наявну заборгованість та їх не було спрямовано вимоги про погашення заборгованості спростовуються дослідженими матеріалами справи (том 2 а.с.93-97). Суд не погоджується з доводами позивача [PERSON] за зустрічним позовом в частині визначення настання строку виконання зобов'язання, оскільки відповідно до ст.559 ЦК України строк для припинення поруки пов'язаний з настанням строку основного зобов'язання. В даному випадку строк договору визначений до 15.01.2038 року, а тому доводи відповідача за зустрічним позовом є обґрунтованими. Враховуючи встановлені в ході розгляду обставини, суд вважає, що підстав для задоволення зустрічних позовів не вбачається, оскільки укладені договори відповідають чинному законодавству, під час їх укладання було дотримано вимоги законодавства в сфері захисту прав споживачів. Підстав для застосування строку позовної давності також не вбачається. Що стосується вимог за первісним позовом про стягнення заборгованості, суд вважає, що вимоги також не підлягають задоволенню. Так, відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя); неплатоспроможність - неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності; Суд не погоджується із доводами представника позивача щодо неможливості застосування вимог ч.2 ст.49 відповідного Закону, оскільки, як вбачається з досліджених матеріалів справи, ухвал Господарського суду Луганської області, реалізація предмету застави відбувалась в рамках господарської справи про визнання особи банкрутом. При цьому, банк був визначений кредитором в рамках даної справи, було подано позовну заяву та заявлено вимоги про стягнення суми заборгованості за обома договорами на користь банку. Ухвалою від 22.11.2011 року Господарського суду Луганської області подано звіт ліквідатора та визнано банкрута ФОП [PERSON] вільну від боргів, окрім вимог ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», припинено підприємницьку діяльність ФОП. Представником банку надавались згода на реалізацію майна - що визначено у якості предмета іпотеки та за рахунок якого було погашено частково суму заборгованості. Тобто, на думку суду враховуючи заявлені вимоги та ухвалу Господарського суду Луганської області [PERSON] визнана вільної від боргів. Оскільки зобов'язання за кредитним договором виконані в рамках господарської справи, порука є також припиненою. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги первісного позову про стягнення заборгованості з відповідачів також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed