Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на підставі кредитного договору від 24.04.2008 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №SI68G40000007151 від 24.04.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 150000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2021 року. В забезпечення виконання кредитного договору був укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 70.6 кв.м., житловою площею 44.5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 215000 грн. [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов укладеного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця до 24 числа кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно умов кредитного договору. [INFO] позичальник, [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.04.2009 року. 26.06.2013 року позивачем було направлено претензію кредитора до Білогірської державної нотаріальної контори. 23.07.2013 року позивачем був отриманий лист з Білогірської державної нотаріальної контори від 15.07.2013 року в якому зазначалось, що на підставі заяви [PERSON], який діяв від свого імені та імені своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], після смерті [PERSON], яка померла [INFO], заведена спадкова справа №307/2009. 09.02.2011 року на ім'я зазначених спадкоємців за реєстровими номерами №2-67 та 2-69 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Спадкоємці зареєстровані за адресою: [ADDRESS] 28.07.2013 року до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-притензію, відповідно до якої банк пред'явив вимогу щодо сплати суми заборгованості, яка виконана не була. У зв'язку з чим банк був вимушений звернутися до суду. Ухвалою Білогірського районного суду АР Крим від 28 листопада 2013 року у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено службу у справах дітей Білогірської районної державної адміністрації Представником позивача була уточнена позовна заява в частині виселення відповідачів з [ADDRESS] шляхом зняття їх з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та представник третьої особи позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог, зазначених та доведених ним обставин. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оскаржених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приписами ч.1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оскаржених прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судовим розглядом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору №SI68G40000007151 від 24.04.2008 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 150000 грн. на поліпшення якості квартири [ADDRESS]. 24.04.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки вищезазначеної квартири, заставна вартість якої становила 215000 грн. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.04.2009 року (а.с.28). Відповідно до матеріалів спадкової справи №307/2009 [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] по ? частки на грошові вклади на загальну суму 6512 грн. 37 коп. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців. Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Частина 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки». Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про іпотеку» - якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Приписами ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Вимога закону щодо реєстрації права на спадщину, передбачена у ст. 1299 ЦК України, відповідно до якої якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідачами була прийнята спадщина лише в частині грошових вкладів які зберігаються у ТОБО 10011/034 філії Кримського республіканського управління ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.89-92). Свідоцтво про прийняття спадщини відповідачами на квартиру [ADDRESS] в матеріалах спадкової справи відсутнє, державна реєстрація, як того вимагає ст. 1299 ЦК не проводилася. Відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того представником позивача у судовому засіданні була уточнена сума заборгованості, яка на його думку підлягала стягненню з відповідачів у розмірі 85613 грн.75 коп. станом на 18.09.2013 року, однак розрахунку заборгованості на день смерті [PERSON] суду не надано. Також необхідно зазначити, що ПАТ КБ «Приватбанк» 26.07.2013 року була направлена претензія на адресу відповідачів щодо сплати існуючої заборгованості, однак доказів її отримання останніми матеріали справи не містять. Щодо позовних вимог про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], суд зазначає таке. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або в інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення яке є предметом іпотеки, передбачено в ч.3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Як роз'яснено у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. У порушення вищезазначених вимог закону, банком не була направлена вимога до відповідачів про добровільне звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Відтак позов в частині виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] також не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed