Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

18.10.2013 року позивач у справі [PERSON] звернувся до суду з позовом до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, в якому прохає стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 14.01.2011 року між ним та Михайлівською сільською радою в особі голови ради Вишинського В.Б. було укладено трудовий контракт, згідно якого [PERSON] був призначений на посаду керівника КУ «Михайлівська місцева пожежна команда» Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області строком з 14.01.2011 року по 14.01.2012 року. 27.05.2011 року трудовий контракт між [PERSON] та відповідачем розірвано на підставі рішення Михайлівської сільської ради № 11-1. Протягом строку існування трудових відносин з 14.01.2011 року по 27.05.2011 року позивачу заробітна плата не виплачувалась, в зв'язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 614,19 грн. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2011 року вказана сума стягнута з Михайлівської сільської ради на користь позивача. Проте через ухилення відповідача від виконання судового рішення він отримав зазначену суму лише 14.04.2012 року. Оскільки [PERSON], починаючи з дня звільнення, тобто з 27.05.2011 року, до дня фактичного розрахунку - 14.04.2012 року, ніде не працював, у відповідача перед ним виник борг з виплати заробітної плати - 19151, 28 грн. Згідно з заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2012 року з Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області на користь позивача було стягнуто суму заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 19151, 28 грн. Проте стягнуті судовим рішенням кошти він отримав в повному обсязі лише 09.07.2013 року. Отже, в зв'язку з вищенаведеними обставинами позивач прохає суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. При цьому в своєму позові та в судовому засіданні [PERSON] заявлену суму моральної шкоди обґрунтовує тим, що в зв'язку з протиправними діями відповідача з приводу несвоєчасної виплати заробітної плати він пережив моральні страждання, оскільки вимушений був звертатись до різних інстанцій - прокуратури, інспекції з праці та ін. Також позивач зазначає, що перед тим, як укласти контракт з Михайлівською сільською радою, він звільнився з попереднього місця роботи, тобто втратив роботу з постійним заробітком, про що зараз дуже жалкує. При цьому, через неотримання заробітної плати у нього були відсутні кошти для існування, а також він не мав можливості своєчасно робити виплати за укладеним раніше кредитним договором. Як зазначає [PERSON], в зв'язку з скрутним матеріальним становищем, і якому він опинився з вини відповідача, він був вимушений позичати гроші у рідних та знайомих, що негативно вплинуло на його ділову репутацію та стосунки з оточуючими. Отже, [PERSON] прохає суд врахувати всі ці обставини, задовольнити його позов та стягнути з відповідача в якості відшкодування завданої моральної шкоди - 10 000 грн. Представник Михайлівської сільської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує з причин пропуску позивачем строку звернення до суду з заявленими вимогами. При цьому всі обставини, вказані [PERSON] з приводу несвоєчасного отримання заробітної плати, представник відповідача в суді визнав. В своїх поясненнях зазначив, що всі суми в зв'язку з несвоєчасної виплатою [PERSON] заробітної плати, які були стягнути на його користь з Михайлівської сільської ради судовими рішеннями, - вже виплачені ще 28.05.2013 року. Отже, вважає, що з врахуванням роз'яснень, даних Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012(справа № 1-5/2012), позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк, в межах якого останній мав право звертатись до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані у справі докази, суд дійшов наступних висновків: Положеннями ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які факти дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Положеннями ч.1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Приписами ч.3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2011 року з відповідача на користь позивача було стягнуто невиплачену заробітну плату за період роботи з 14.01.2011 року по 27.05.2011 року в сумі 8 614,19 грн. (а.с.13-14) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2012 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2011 року було залишено без змін (а.с. 12). Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2012 року з Михайлівської сільської ради на користь [PERSON] в зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні було стягнуто заробітну плату в розмірі 19151, 28 грн. (а.с. 19-20). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2013 року заочне рішення Вільнянського районного суду від 03.12.2012 року залишено без змін (а.с. 17-18). Факт того, відповідачем на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2011 року заборгованість по загробній платі в розмірі 8 614,19 грн. була сплачена [PERSON] ще 14.04.2012 року - встановлений як текстом заочного рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2012 року ( а.с. 19-20), так і Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2013 року (а.с. 17-18). Позивачем в судовому засіданні вказані обставини також не заперечуються. Тобто цей факт згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України є преюдиційним , і доказуванню не підлягає. Що ж стосується отримання позивачем коштів в сумі 19151,28 грн., стягнутих на його користь з відповідача на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2012 року, то судом встановлене наступне: За клопотанням відповідача, підтриманого позивачем, судом в якості свідка була допитана головний-спеціаліст юрист Управління Державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області Головченко Інна Сергііївна, яка пояснила суду, що 28.05.2013 р. позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області із заявою про стягнення з Михайлівської сільської ради суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 19151, 28 грн. Листом від 28.05.2013 року Михайлівська сільська рада звернулась до органу Казначейства із заявою в якій визначила коди КФК 10116 та КЕКВ 2111 (заробітна плата), з яких можливо здійснити списання суми на користь [PERSON] Проте, у зв'язку з тим, що виконавчий лист було оформлено з порушенням вимог ст. 18 Закону України про виконавче провадження, 30.05.2013 виконавчий документ був повернутий [PERSON] без виконання. 06.06.2013 року [PERSON] повторно звернувся до казначейської служби з заявою про стягнення Михайлівської сільської ради заборгованості по заробітній платі. На виконання заяви [PERSON] управлінням на його користь з Михайлівської сільської ради 07.06.2013 року було стягнуто суму заборгованості в розмірі 19151, 28 грн. Вказаний факт підтверджено Повідомленням Управління Державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області від 07.06.2013 року № 03-08/865-1370, в якому зазначено 07.06.2013 року на виконання рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.12.2012 року з рахунку Михайлівської сільської ради на користь [PERSON] проведено примусове списання коштів в сумі 19151, 28 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що дійсно 07.06.2013 року з казначейської служби його повідомили, що на його банківську картку переведені гроші в сумі 19151, 28 грн., стягнуті з Михайлівської сільської ради на підставі судового рішення. А вже 09.06. 2013 року він отримав вказані кошти. Тобто в судовому засіданні встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 09.06.2013 року. Ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, яке проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, враховуючи доведений в судовому засіданні факт порушення відповідачем прав [PERSON] через тривалу несплату йому заробітної плати, суд вважає, що останньому дійсно діями відповідача було завдано моральної шкоди, яку суд оцінює в розмірі, визначеному позивачем. Разом з тим суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача цієї суми на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, з огляду на наступне: За положеннями ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, в судовому засіданні встановлено, що остаточно заборгованість по заробітній платі була сплачена позивачу ще 09.06.2013 року, а до суду [PERSON] звернувся тільки 18.10.2013 року, тобто більш ніж через три місяці з моменту проведеного з ним остаточного розрахунку. Таким чином позивачем був пропущений строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. При цьому суд виходить із того, що підстав для поновлення строку на звернення з позовом до суду немає, оскільки позивач і не просив його поновлювати. Отже, оцінивши всі досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в зв'язку з пропуском ним строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Outcome: dismissed