Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ім. газети «Известия» Близнюківського району Харківської області, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку від 08. 12. 2000 року який розташований за адресою: [ADDRESS], укладений між ним та відповідачем по справі (надалі - Договір), визнати за ним право власності на цей будинок (надалі Будинок) та стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору, посилаючись на наступне. Зазначений Договір у простій письмовій формі було укладено 08. 12. 2000 року між ним та Відкритим акціонерним товариством ім. газети «Известия» Близнюківського району Харківської області. Правонаступником цього товариства стало Публічне акціонерне товариство ім. газети «Известия» Близнюківського району Харківської області (надалі - Товариство). У спірному Будинку він із сім'єю зареєстрований та проживає з 10.06. 1995 року по теперішній час. Нотаріально посвідчити Договір сторони домовилися після виготовлення технічного паспорта. На момент укладення Договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу будинку, а саме щодо предмету, ціни, порядку розрахунків. Згідно договору він зобов'язувався придбати, а Товариство продати цей будинок за 9171,00 грн. Оплата мала проводитися рівними частками щомісячно протягом 10 років з можливістю дострокового погашення заборгованості. З цією метою він подав відповідну заву до бухгалтерії Товариства про відрахування частки його заробітної плати що і тривало певний час. Станом на 20.06. 2006 року ним було сплачено 1910,87 грн. Сума до наступної сплати - 7260,13 грн. Враховуючи його сумлінну працю в Товаристві, головою Товариства [PERSON] було списано залишок заборгованості і бухгалтерія припинила утримання із заробітної плати. Він не мав сумнівів у дійсності намірів Товариства, а тому відразу після укладення Договору став робити ремонт, за власні кошти побудував два сараї, гараж, погріб, склад вугілля, ворота, огорожу, колодязь, зливний колодязь. Також заасфальтував подвір'я, газифікував будинок та провів водогін. Із листа Близнюківського державного комунального малого підприємства технічної інвентаризації №245 від 21.06. 2010 року йому стало відомо, що на підставі листа Товариства від 21.06. 2009 року №10 була проведена первинна інвентаризація житлового будинку де він проживає ( [ADDRESS]) та виготовлено технічний паспорт станом на 29.04. 2009 року. Дізнавшись про виготовлення технічного паспорту він запропонував Товариству посвідчити Договір у нотаріуса але отримав відмову без пояснення причин. Натомість Товариство пред'явило до нього позов про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення. Стверджує, що кошти за будинок ним сплачені повністю, а отже він є добросовісним набувачем оскільки свої зобов'язання за Договором виконав. Договір залишається нотаріально не посвідченим не з його вини оскільки Товариство ухиляється від вчинення цієї дії. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того [PERSON] пояснив і наступне. Коли він влаштовувався на роботу до відповідача було досягнуто домовленості що для нього буде придбано будинок. Після вселення в будинок, намагався його приватизувати але отримав відмову, проте була домовленості про продаж будинку і укладено Договір. Деякий час із його заробітної плати утримували кошти як плату за будинок, а потім директор Товариства [PERSON] сказав, що спише залишок який залишався до сплати. Він звертався до [PERSON] з тим щоб належним чином оформити купівлю - продаж проте той відмовлявся що йому все ніколи, а потім його вбили. Він звернувся з цього приводу до його сина, який став керувати Товариством.. Той не був проти але через півроку вбили і його. З цього ж приводу він звернувся і до Директора Товариства [PERSON] але той відповів що йому нічого не відомо про ці домовленості і запропонував йому передати в оренду земельну ділянку. Він відмовився і звернувся з цим позовом до суду. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на раніше надані суду письмові пояснення та заперечення (а.с.47-50, 81-85), а крім того пояснив, що Товариство є законним власником спірного будинку, має на нього необхідні правовстановлюючі документи. Позивачем не доведено, що він звертався до Товариства з приводу нотаріального посвідчення Договору. Крім того ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, який підлягає застосуванню. В своїх письмових запереченнях на позов та письмових поясненнях представник відповідача стверджує наступне. Товариством спірний будинок придбано за договором купівлі-продажу у [PERSON]. Право власності на нього посвідчується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Про належність цього майна на праві власності саме Товариству свідчить і рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.02. 2013 року. Договір, на який посилається позивач, не є доказом придбання у Товариства цього будинку оскільки він нотаріально не посвідчений та не зареєстрований у місцевому органі виконавчої влади. Крім того Договір не скріплений печаткою Товариства, не містить повної адреси будинку. Договір не може бути визнано дійсним тому що правила ч.2 ст. 220 ЦК України на нього не поширюються так як він крім нотаріального посвідчення має пройти і державну реєстрацію. Довідка № 37 від 22.06. 2006 року, на яку як на доказ посилається позивач, також не містить адреси будинку. На ній відтиск штампу іншої юридичної особи - ТОВ ім. газети «Ізвєстія». Свідок [PERSON] пояснила суду, що зі слів свого покійного чоловіка [PERSON] їй відомо, що спірний Договір він підписував. У 2008 році до неї звернувся [PERSON] з проханням про приватизацію Будинку. Вона дозволила. В той час будинок був на балансі ВАТ ім. г. «Извєстия», а вона працювала в ТОВ ім. г. «Извеєтия». Також вона дозволила бухгалтеру списати заборгованість з [PERSON] за цей будинок. В цей час ТОВ ім. г. «Извєстия» керував її син - [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду що в Товаристві вона працювала заступником головного бухгалтера з 1978 року по 2008 рік за виключенням терміну з 04. 1993 року по грудень 1996 року. Їй відомо що із заробітної плати [PERSON] утримувалися кошти як плата за будинок. Про те чи був будинок на балансі Товариства не знає. Дані про вартість будинку були виявлені по касовій книзі. З [PERSON] було утримано близько 2000 гривень, залишок до сплати - близько 7000 гривень. Потім, за його гарну працю в Товаристві, утримання із заробітної плати припинили. Про наявність письмово наказу про списання заборгованості [PERSON] їй не відомо. Доки вона працювала - заборгованість списана не була. Вона була свідком того, як [PERSON] у 2008 році звертався до [PERSON] з проханням про дозвіл на приватизацію будинку і отримав позитивну відповідь. Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у задоволені позову [PERSON] відмовити повністю, виходячи із наступного. Судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Публічне акціонерне товариство імені газети «Известия» є правонаступником прав та обов'язків ВАТ імені газети «Извєстия», що сторонами не оспорюється. Згідно дублікату нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу будинку від 28.10. 1994 року, [PERSON] продала, а Орендне підприємство ім. газети «Извєстия» купило належний їй жилий будинок в [ADDRESS]. Нотаріусом зазначено, що дублікат видано замість втраченого правонаступнику Орендного підприємства ім. газети «Извкестия» - ВАТ ім. газети «Известия» (а.с.51). Сторони не оспорюють, що спірний будинок і будинок який продала [PERSON] є одним і тим же об'єктом нерухомості. Зазначений Договір зареєстрований у виконавчому комітеті Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області за №2224 від 28.10. 1994 року, що відображено в погосподарській книзі №1 за 1991-1995 роки по селу Самійлівка. Особовий рахунок [NUMBER]. В будинку проживає [PERSON] із сім'єю, що підтверджується довідками цієї сільської ради, фотокопіями сторінок погосподарської книги (а.с.52-56). З листа №245 від 21.06. 2010 року Близнюківського державного комунального малого підприємства технічної інвентаризації вбачається, що станом на 21.06. 2010 року об'єктів нерухомості за вищезазначеною адресою не зареєстровано. На підставі листа Товариства від 21.01. 2009 року №10 була проведена первинна інвентаризація та виготовлений технічний паспорт станом на 29.04. 2009 року, який і отримав за довіреністю директор Товариства [PERSON].(а.с.7) Згідно бухгалтерської довідки Товариства №16/04-1 від 16.04. 2013 р , журнал-ордеру і відомості про рахунку [NUMBER], буд. по [ADDRESS] обліковується в Товаристві станом на 16.04.2013 року на рахунку [NUMBER] «Будівлі і споруди (а.с.67,58). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3118262 підтверджено, що власником спірного будинку є Публічне акціонерне товариство імені газети «Известия» Близнюківського району Харківської області (а.с.86,87). Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК) . Житловий будинок є об'єктом права власності (ст.380 ЦК). Відповідно до ч.12 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку встановленому законом. Отже відповідачем по справі належними доказами доведено що саме Товариство є власником спірного будинку. Відповідно до ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оспорюючи право власності Товариства на спірний будинок позивач [PERSON] посилається на наступне. 08 грудня 2000 року в с. Верхньоводяне між Товариством, в особі голови правління [PERSON], та [PERSON] укладено договір про те що [PERSON] зобов'язується придбати, а Товариство продати йому будинок розташований в [ADDRESS] за 9171 гривню. При цьому [PERSON] зобов'язувався оплату за будинок здійснювати щомісячно рівними частками протягом 10 років с можливістю дострокового погашення заборгованості. Зазначено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (а.с.5). На Договорі стоять підписи від імені [PERSON] і голови правління Товариства [PERSON]. Просить цей договір визнати дійсним. Оскільки Договір укладено 08.12. 2000 року, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР 1963р. (надалі ЦК 1963 р.). Відповідно до ст. 86 ЦК 1963 р. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. За змістом ст. 41 ЦК 1963 р. зазначений Договір є угодою -двостороннім договором. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) що було передбачено ст. 42 ЦК 1963 р. Відповідно до ст.153 ЦК 1963 р. договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Позивач стверджує, що спірний договір є договором купівлі-продажу будинку. Отже за правилами ст. 227 ЦК 1963 р - договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Однією із сторін у даному Договорі є громадянин [PERSON] і крім того вбачається що станом на час звернення до суду Договір нотаріально не посвідчений і не був ніколи зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того у спірному Договорі не зазначена точна адреса розміщення об'єкта продажу: область, район, номер будинку, що унеможливлює його ідентифікацію. На договорі відсутній відтиск печатки Товариства. Отже недійсність цього Договору прямо встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Недійсний договір не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю. Оскільки судом встановлено, що Договір не був нотаріально посвідчений і зареєстрований у виконавчому комітеті ради, визнати його дійсним за нормами ЦК 1963р. неможливо. Позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору відхиляючи його пропозиції. Разом з тим на підтвердження не надано жодного доказу, а представник відповідача це заперечує. Крім того суд враховує і наступне. Згідно ст. 47 ЦК 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Такі ж правила зазначені і в ст. 220 ЦК якою передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В п. 13 Постанови від 06. 11. 2009 року №8 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Отже і в цій частині твердження позивача не ґрунтуються на законі. Позивачем надано фотокопію довідки від 16.16. 2005 року з якої вбачається, що будинок по вул. Шевченка, 51 в с. Самійлівка Близнюківського району Харківської області на балансі Товариства не перебуває (а.с.6). З довідки ВАТ ім. г. «Известия» від 22.06. 2006 року вбачається, що вона видана [PERSON] в тім, що ним згідно договору №202 від 08.12. 2000 року сплачено за житловий будинок станом на 20.06. 2006 року 1910,87 грв. Сума до наступної сплати - 7260,13 грн.. Зазначені довідки вищенаведених висновків суду не спростовують, оскільки не свідчать про перехід права власності на будинок від відповідача до позивача. Зокрема в останній вказана і сума (7260,13 грн.) яка ще вважається боргом [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] також пояснили суду, що відсутні документи які б свідчили про списання цього боргу [PERSON] Крім того, з їх же пояснень, вбачається що усне розпорядження бухгалтеру щодо цього було дане особою ([PERSON]) яка в той час в Товаристві не працювала а була керівником іншої юридичної особи. Щодо підтвердження самого факту вчинення спірного Договору їх свідчення судом як належні докази не можуть бути прийняті оскільки, як зазначено в п.12 Постанови від 06.11. 2009 року №9 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин. А й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину». [PERSON], як докази до справи, долучену Договір 008827 від 18.04. 2005 року про користування електричною енергією, та договір про надання послуг з газозабезпечення від 21.05. 2012 року, укладений між ним та надавачами послуг. Послуги мали надаватися за адресою спірного будинку (а.с.74-83). Зазначені обставини в суді сторони не оспорювали. Разом з тим суд вважає, що ці договори свідчать тільки про наявність договірних правовідносин між [PERSON] та надавачами послуг з електро- і газопостачання, які мають надаватися за певною адресою і не свідчать про право власності позивача на спірний будинок, оскільки за своєю природою такі послуги можуть надаватися як власникам так і іншим особам які та тій чи іншій правовій основі використовують будинки, споруди тощо. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 27.02. 2013 року була частково скасоване рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 31.01. 2013 року за позовом Товариста до [PERSON] і інших осіб про усунення перешкод у користуванні нерухомими майном та виселення. Апеляційний суд дійшов висновку, що саме Товариство є власником спірного будинку, а тому вирішив усунути перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом надання вільного доступу працівникам Близнюківського державного комунального малого підприємства технічної інвентаризації до будинку для проведення його технічної інвентаризації(а.с.18-25). [PERSON] в позовній заяві та в поясненнях у судовому засіданні пояснював, що була домовленість між ним та керівником Товариства про нотаріальне посвідчення Договору після виготовлення технічного паспорта на будинок. Як уже зазначалося вище, жодних доказів щодо цього не надано. Отже, як про це заявив представник відповідача, про порушення свого права він знати починаючи з 08.12. 2000 року, тобто часу укладення Договору і строк позовної давності закінчився 09. 13. 2003 року. Із вищенанаведеного рішення суду вбачається, що [PERSON] протидіяв здійсненню заходів щодо виготовлення технічного паспорту. Тільки за рішенням суду Товариство отримало можливість забезпечити доступ до будинку працівникам БТІ. Позивач, як вбачається із отриманою ним у Товариства довідки від 22.06. 2006 року дізнався про те, що не діють домовленості, якщо вони були, про списання з нього боргу, оскільки в довідці вказана до сплати решта заборгованої суми. Отже, щонайменше і з цього часу він повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 71 ЦК1963 р., ст. 257 ЦК - загальний строк позовної давності - 3 роки. Відповідно до ст. 75 ЦК 1963 р. позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267ЦК -позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічні наслідки передбачені і ст. 80 ЦК 1963р. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Судовий збір позивачем сплачений. Відповідачем по справі клопотання про стягнення на свою користь судових витрат не заявлене, документального підтвердження щодо них не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача не вбачається, тому і в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed