Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради та [PERSON] про стягнення моральної шкоди, пов"язаної зі злочином, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював директором [PERSON] Будинку культури з 1974 року по 18.11.2010 р. Однак з обранням нового голови [PERSON] сільської ради [PERSON] розпочалися щодо нього неправомірні дії, які були направлені на порушення його трудових прав. З січня 2010р. за вказівками [PERSON] позивачу не нараховувалась та не видавалась заробітна плата, тому він вимушений був звертатися до суду. В зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати він пережив нервові стреси і в листопаді 2009 року він попав до лікарні з інфарктом. Після виходу з лікарні звернувся в суд з позовом та отримав судові рішення на свою користь про стягнення заборгованості по заробітній платі. Рішеннями Роздільнянського районного суду від 02.07.2009 року з Новокраїнської сільської ради на його користь стягнено заборгованість по заробітній платі в сумі 9421,90 грн та рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.08.2010 року стягнено з [PERSON] сільської ради на його користь судові витрати по справі в сумі 600 грн. Однак [PERSON] , будучи головою [PERSON] сільської ради, рішення суду не виконував, в зв»язку з чим був притягнений до кримінальної відповідальності за ст.382 ч.2 КК України за навмисне невиконання рішення суду. За неправомірні дії [PERSON] щодо нього, невиконання рішення суду та порушення його трудових прав по невиплаті заробітної плати , на підставі ст.1172 ЦК України просив стягнути з обох відповідачів [PERSON] сільської ради та [PERSON], колишнього [PERSON] сільського голови в рахунок відшкодування моральної шкоди по 60000 грн з кожного. Ухвалою суду від 20.12.2013 року судом прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 60000 грн та провадження у справі в цій частині позову закрито. (а.с.) В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов до відповідача [PERSON] сільської ради підтримали , [PERSON] суду пояснив, що мало місце порушення його трудових прав в період роботи на посаді директора [PERSON] Будинку культури з боку колишнього [PERSON] сільського голови [PERSON], який фактично мав намір позбавити його займаної посади, встанови контроль за його роботою, спонукав до звітів перед радою за пророблену роботу. В подальшому незаконно не виплачував йому заробітну плату, чим довів його до лікарні , нервового струсу та інфаркту. Роздільнянським районним судом по двом судовим рішенням на його користь стягнено борг по заробітній платі, які [PERSON], будучи посадовою особою, навмисно не виконував, за що був засуджений вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.07.2012 року . Оскільки [PERSON]І перебував в трудових відносинах з Новокраїнською сільською радою , просив на підставі ст.1172 ЦК України, моральну шкоду заподіяну його неправомірними діями стягнути з [PERSON] сільської ради, в розмірі 60000 грн . Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] позов не визнав. Суду пояснив, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області 02.07.2009 року з [PERSON] сільської ради на користь [PERSON] стягнено заборгованість по заробітній платі в сумі 9421,90 грн та рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.08.2010 року стягнено на його користь судові витрати по справі в сумі 600 грн. Цими ж рішеннями суду відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь моральної шкоди , а тому дані вимоги не можуть розглядатися судом повторно. Також представник відповідача просив відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду , так як стягнення моральної шкоди у даному випадку не передбачено законодавством України. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи , прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено , що з 1974 року по 18.11.2010 року позивач працював на посаді директора [PERSON] будинку культури . Звільнений з займаної посади розпорядженням [PERSON] сільської ради від 18.11.2009 року за №08-1-ср в зв"язку з набранням законної сили відносно нього вироку суду, яким [PERSON] позбавлено права займати певні види посад строком на три роки. (а.с.90) Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 2 липня 2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради про стягнення заборгованності по заробітній платі , позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та стягнено на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9421, 90 коп. Цим же рішенням суду відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати.(а.с.12) Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 8 липня 2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення позовні вимоги позивача задоволені та стягнено на користь позивача 600 грн в рахунок відшкодування судових витрат.(а.с.13) Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 3 листопада 2011 року за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] сільської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі , позовні вимоги [PERSON] задоволені частково та стягнено на його користь заборгованість по заробітній платі 10800 грн. В задовленні позовних вимог про відкшодування моральної шкоди на підставі ст..237-1 КЗпП України відмовлено. (а.с.16) Виходячи з вищенаведеного та рішень Роздільнянського районного суду Одеської області, які набрали законної сили, вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] сільської ради моральної шкоди за несвоєчасну виплату заробітної плати в період його роботи на займаній посаді директора [PERSON] Будинку культури , за інші порушення його трудових прав , які начебто мали місце в період перебування на посаді , на підставі ст.237-1 КЗпП України задоволенню не підлягають, так як вже були предметом судового розгляду і в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування [PERSON] моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України судовими рішеннями від 02.07.2009 року та 08.07.2010 року, 03.11.2011 року відмовлено в зв»язку з їх необґрунтованістю. Також судом встановлено, що відносно [PERSON], в період його перебування на посаді [PERSON] сільського голови, за невиконання рішень Роздільнянського районного суду від 02.07.2009 року, 08.07.2010 року, ухвалених на користь [PERSON] щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та судових витрат , 05.10.2011 року порушено кримінальну справу за ч.2 ст.382 КК України, яка кваліфікується, як умисне невиконання службовою особою рішення суду , що набрало законної сили.(а.с.87) Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.07.2012 року [PERSON] визнано винним в скоєнні данного злочину та призначено йому покарання.Вирок вступив в законну силу.(а.с.9) Таким чином [PERSON] визнано винним в умисному невиконання лише двох судових рішень Роздільнянського районного суду Одеської області від 02.07.2009 року та 08.07.2009 року, ухвалених на користь [PERSON] Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 3 листопада 2011 року за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] сільської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі (а.с.16) , ухвалено після порушення кримінальної справі відносно [PERSON], а тому жодної особи , винної в навмисному невиконанні цього рішення суду , не встановлено, а тому підстав для стягнення моральної шкоди за його невиконання з відповідача не має. Також судом встановлено із мотивувальної частини вироку суду від 23.07.2012 року , з метою примусового виконання рішень Роздільнянського районного суду Одеської області від 02.07.2009 року та 08.07.2010 року, лише 24.11.2010 року та 04.04.2011 року ВДВС Роздільнянського РУЮ в Одеській області відкриті виконавчі провадження №2-621 та №2-100. (а.с.9) Тому мало місце невиконання судових рішень саме з часу відкриття виконавчих проваджень, так як до цього часу [PERSON] не звертався з заявами про примусове виконанням судових рішень у встановленому порядку. Також судом встановлено, що [PERSON] звільнений з посади [PERSON] сільського голови з 02.04.2012 року, а тому з цього часу не мав можливості виконувати рішення судів, винесених на користь позивача . Віповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових(службових обов»язків). [PERSON] притягнений до відповідальності за злочин проти правосуддя ч.2 ст.382 КК України, який кваліфікується як умисне невиконання службовою особою рішення суду , що набрало законної сили, а тому сам лише факт , що по кримінальній справі [PERSON] визнано потерпілим, не є підставою для безумовного задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] сільської ради моральної шкоди. В даному випадку не може застосовуватись до даних правовідносин ст.1172 ЦК України, так як дані спірні правовідносини виникли не під час виконання [PERSON] трудових обов»язків , а в зв»язку з невиконанням [PERSON] рішень суду, які в силу Конституції України обов»язкові для виконання для всіх громадян України і на всій території нашої держави. Суд вважає, що діючим законодавством взагалі не передбачено стягнення моральної шкоди на користь стягувачів за невиконання судових рішень, а встановлені інші види відповідальності за невиконання судових рішень. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" №4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою та протиправними діянніми заподіювача та вини останнього. Суд вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди невиконанням [PERSON] судових рішень по справі з 24.11.2010 року в заявленому ним розмірі 60000 грн, які і невстановлений причинний зв"язок між діями М.І. та наявними в [PERSON] захворюваннями . Наданий суду лікарняний лист від 24.11.2009 року свідчить про те, що в 2009 році ,[PERSON] переніс інфаркт та мав захворювання сахарний діабет, ці захворювання мали місце в [PERSON] не в досліджуваний судом період невиконання рішень суду , а за рік до нього . В січні-лютому 2012 року мало місце загострення хвороб, виявлених у [PERSON] в 2009 році, причини загострення хвороб не встановлено. Тому судом не встановлено по справі і причинний зв"язок між діями винної особи та захворюваннями, які мали місце у [PERSON] Так по даній справі надано суду вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2008 року (а.с.91) , яким засуджено [PERSON] за ст.175 ч.1 КК України за несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам ТОВ "[PERSON] нива". Із наданого суду вироку, встановлено, що [PERSON] в 2004-2007 роках працював на посаді директора сільськогосподарського підприємства ТОВ "[PERSON] Нива". Однак рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 2 липня 2009 року (а.с.12) на користь [PERSON] стягнено заробітну плату за період роботи на посаді директора Будинку культури за повний робочий день з 2005 року по 2007 рік, що суперечить трудовому законодавству , якщо в цей період мало місце сумісництво посад. Крім цього із вироку вбачається, що в 2005 році [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за посадовий злочин за ст.366 КК України і звільнений від покарання по амністії . Дані обставини також могли вплинути на стан здоров"я [PERSON] та викликати перенесений в 2009 році інфаркт. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що підстав для стягнення коштів з [PERSON] сільської ради на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної колишнім головою ради [PERSON] за невиконання рішень судів, не має , а тому в задоволенні позову належить відмовити. На підставі ст.24, 1167, 1172 , 1174 ЦК України,

Outcome: dismissed