Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-11 00:00:00

КП ССР «Житлсервіс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території за період з 03 березня 2004 року по 01 серпня 2013 року у розмірі 2 266 гривень 13 копійок, судового збору у розмірі 229 гривень 40 копійок, послуг банку у розмірі 6 гривень, послуг пошти у розмірі 17 гривень 16 копійок. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], зазначений будинок перебуває на балансі Совєтської селищної ради АР Крим, відповідачка користується послугами, які надає КП ССР «Житлсервіс» з утримання будинку та прибудинкової території, проте за надані послуги не сплачувала належним чином, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість за період з 03 березня 2004 року по 01 серпня 2013 року у розмірі 2 266 гривень 13 копійок, у зв'язку з чим відповідачці 20 березня 2013 року було направлено повідомлення про наявну заборгованість та необхідність її сплати, на що вона не відреагувала. 28 березня 2013 року на адресу відповідачки поштою знову направлено повідомлення про заборгованість та два типові договори з пропозицією укласти з підприємством договір та сплатити заборгованість, проте [PERSON] так і не сплатила утворену заборгованість, що послужило підставою звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 17 жовтня 2013 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згодом позивач уточнив позовні вимоги, вказуючи на те, що в ході судового розгляду відповідачкою було надано суду документ про приватизацію квартири [ADDRESS], в якому зазначено, що дана квартира належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], остання у відповідності до ст. 177 СК України є малолітньою та нею управляє її мати [PERSON], яка є її законним представником, а тому має відповідати за неї за зазначеним позовом як законний представник. Вказуючи на те, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані приймати участь у спільних витратах, які пов'язані з утриманням будинку та прибудинковою територією та здійсненню ремонту, просить стягнути з кожного відповідача, а саме, [PERSON], [PERSON], [PERSON], з останньої як особисто і як законного представника малолітньої [PERSON], заборгованість у розмірі 1/4 частини боргу, що складає по 566 гривень 53 копійки - борг, та судовий збір і послуги банку і пошти у розмірі по 63 гривні 14 копійок, про що надав уточнену позовну заяву. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток, надали на адресу суду відгуки на позов, в яких зазначили, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі, оскілки між ними та позивачем не укладено будь-яких договорів відносно квартири, крім того, просили застосувати позовну давність щодо вимог матеріального характеру, у тому числі просили розглянути справу за їх відсутністю, що суд, з урахуванням думки сторін, вважає за можливе на підставі положень ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Представник позивача КП ССР «Житлсервіс» Кремпова О.В. у судовому засіданні не заперечувала, що дійсно позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, проте вважала за необхідне стягнути з відповідачів або солідарно або у рівних частках на користь підприємства сплачений судовий збір по справі у розмірі 229 гривень 40 копійок, у тому числі витрати, зв'язані із листуванням, а саме, за послуги банку у розмірі у розмірі 6 гривень, послуги пошти у розмірі 17 гривень 16 копійок. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені до її довірительки, не визнала у повному обсязі, вказуючи на те, що КП ССР «Житлсервіс» пропущений строк позовної давності, яку просила застосувати щодо заявлених вимог, вказуючи на початок перебігу строку за період з 01 липня 2010 року по 03 липня 2013 року, при цьому її довірителька після цього частково сплачувала за надані послуги, у зв'язку з чим має місце переплата у розмірі 251 гривня 64 копійки. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала думку своєї довірительки. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, яка вважає, що її право порушене, самостійно визначає спосіб його захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (яка 06 березня 2010 року уклала шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу має прізвище [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про шлюб, яке видано Відділом РАЦС Совєтського РУЮ АР Крим від 06 березня 2010 року) у рівних частках є власниками квартири [ADDRESS], що вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Совєтською селищною радою Совєтського району АР Крим від 10 лютого 2006 року, та витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно, який виданий Джанкойським МБРТІ від 03 квітня 2006 року, копії яких наявні у матеріалах справи. Згідно зі ст. 153 ЖК України держава подає громадянам, які мають у приватній власності жилі будинки (квартири), допомогу в їх ремонті та благоустрої. Ремонт будинків (квартир), що належать громадянам, за їх бажанням може провадитися підприємствами побутового обслуговування. Як встановлено у судовому засіданні будинок під [ADDRESS], в якому знаходиться квартира відповідачів, перебуває на балансі КП ССР «Житлсервіс», яке надає послуги з утримання будинків та прибудинкової території, зокрема і з утримання цього будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України члені сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Як вбачається з наданої позивачем довідки-розрахунку з оплати за утримання будинку і прибудинкової території за адресою: [ADDRESS], тобто квартира, яка належить відповідачам на праві приватної власності, за період з березня по грудень 2004 року заборгованість за надані послуги становила 10 копійок, за період з січня по грудень 2005 року - 59 гривень 74 копійки, за період з січня по грудень 2006 року - 415 гривень з урахуванням боргу за попередній рік, за період з січня по грудень 2007 року - 899 гривень 44 копійки з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2007 року - 1 346 гривень 31 копійка з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2008 року - 1 346 гривень 31 копійка з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2009 рік - 1 849 гривень 59 копійок з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2010 року - 2 292 гривні 87 копійок з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2011 року - 2 284 гривні 15 копійок з урахуванням боргу за попередні роки, за період з січня по грудень 2012 року - 2 271 гривня 43 копійки з урахуванням боргу за попередні роки, з січня по травень 2013 року - 2 266 гривень 13 копійок з урахуванням боргу за попередні роки. Так, відповідно до вимог цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте кожна особа має право звернутися за захистом порушеного права в межах строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки (ст. 257 ЦК України). Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, виходячи з системного аналізу вищезазначених норм Закону, суд вважає, що позивач, звернувшись у липні 2013 року до суду з позовом про стягнення заборгованості пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права, передбачений ст. 257 ЦК України, за період з березня 2004 року по 09 липня 2010 року. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачами під час розгляду справи була заявлена позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за період з березня 2004 року по 09 липня 2010 року. Таким чином, встановивши, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову за цей період. Щодо позовних вимог за період з 09 липня 2010 року до травня 2013 року, як то заявлено позивачем у позові, суд виходить з наступного. Так, згідно вищезгаданої довідки-розрахунку за період з 01 липня 2010 року по грудень 2010 року позивачем розраховано до сплати 371 гривня 64 копійки, при цьому за цей період проведено оплату наданих послуг у сумі 120 гривень, за період з січня 2011 року по грудень 2011 року розраховано до сплати 743 гривні 28 копійок, за цей період проведено оплату у сумі 752 гривні, за період з січня 2012 року по грудень 2012 року розраховано до сплати 743 гривні 28 копійок, за цей період проведено оплату у сумі 756 гривень, за період з січня 2013 року по травень 2013 року розраховано до сплати 309 гривень 70 копійок, за цей період проведено оплату у сумі 315 гривень. При цьому, позивачем надано до суду квитанцію про проведення 12 вересня 2013 року оплату за надані послуги у розмірі 224 гривні 90 копійки, що надає суду можливості за проведеними розрахунками прийти до висновку про те, що на час розгляду справи за період з липня 2010 року по травень 2013 року відповідачі заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території не мають. В зв'язку з наведеним і тим, що фактично позивач позов не підтримав, підстав для його задоволення в судовому засіданні судом не встановлено. Проте, представник позивача у судовому засіданні просила суд стягнути з відповідачів судові витрати. Так, згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з позивача. В судовому засіданні було встановлено, що позивач позов в частині стягнення заборгованості не підтримує унаслідок задоволенні їх відповідачем [PERSON] після пред'явлення позову до суду в розмірі 224 гривні 90 копійок, про що свідчить квитанція від 12 вересня 2013 року. Таким чином, позов в частині стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають солідарному стягненню з відповідачів пропорційно розміру фактично сплаченої заборгованості, а саме у розмірі 22 гривні 75 копійок. Інші витрати, понесені позивачем судовими витратами не є, тому у вимогах про їх стягнення слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 253, 257, 260, 267 ЦК України, ст.ст. 153, 156,

Outcome: partial