Jurisdiction: civil
Date: 2013-09-17 00:00:00

В грудні 2012 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», Банк) про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись, зокрема, на те, що 22.07.2008 р. між нею та ВАТ «ВіЕйБі Банк», яке змінило назву на ПАТ «ВіЕйБі Банк», було укладено кредитний договір №1408/08ф-9 («Бланковий споживчий кредит»; ануїтет), (далі - Кредитний договір). Вважає, що вказаний договір порушує її права, як споживача, та укладений з порушенням чинного законодавства України, виходячи з наступного. Так, ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про форми його забезпечення. П.2.4 постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. вказує, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Проте, вказані умови Банк не виконав, надав їй лише графік погашення заборгованості по кредиту та розпис загальної вартості платежів. Крім того, п.п.3.3.11, 4.2, 5.2, 2.1.1 та 2.1.1.4 Кредитного договору встановлено монопольне право визначення Банком страхової компанії страхування життя споживача, що суперечить, зокрема, нормам ст. 42 Конституції України, п.5 ст. 13 ЦК України. Пункт 3.3.7 Кредитного договору щодо зобов'язання позичальника протягом дії цього Договору, без попередньої письмової згоди Банку: не укладати інших договорів по отриманню нових кредитів та не виступати поручителем по зобов'язаннях інших осіб обмежує її можливості мати не заборонені законом цивільні права. А якби її перед укладенням Кредитного договору було належним чином про ці умови попереджено, вона такий договір би не укладала. Вважає, що Банк у даному випадку навмисно ввів її в оману, тому на підставі п.1 ст. 230 ЦК України вважає, що в цій частині правочин має бути визнан недійсним, оскільки вказану умови договору є істотними. Наступною підставою для задоволення позову позивач зазначає умову договору (п.п. 5.4, 5.5) щодо її погодження на надання Банком інформації про Позичальника та його зобов'язання за цим договором до бюро кредитних історій. Зазначені положення договору суперечать абз.2 п.3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Не встановлення граничних розмірів підвищення процентної ставки за користування кредитом (п.5.1 Договору), в межах яких банку надається право змінювати розмір процентів в односторонньому порядку , може призвести до зміни умов договору - ціни Договору, що, у свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду суперечить принципу добросовісності і відповідно до п.п.1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами договору. Такими, зокрам, є: відповідальність Позичальника перед банком усім майном, майновими правами; надання додаткового забезпечення; право банку вимагати дострокового повернення кредиту у разі відмови Позичальника від підписання додаткової угоди про зміну процентної ставки (суперечить п.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює застосування такого права); заборона бути поручителем та укладати інші кредитні договори без попередньої згоди банку. А у разі визнання вказаних положень закону недійсними, останнє зумовить зміну інших положень договору, що на вимогу споживача у відповідності до п.п. 5,6 ст. 18 вказаного Закону є підставою для визнання договору недійсним в цілому. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлен належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22.07.2008 р. між ВАТ «ВіЕйБіБанк», яке змінило свою назву на ПАТ «ВіЕйБіБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №1408/08ф-9, відповідно до якого банк надав останній кредитні кошти у сумі 17 241,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 24% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором із кінцевим строком повернення до 23.07.2011 р. Пунктом 5.3. Кредитного договору передбачено, що підписанням цього Договору Позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від Банка інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 7.2. Кредитного договору передбачено, що цей Договір відображає повне розуміння Сторонами предмету цього Договору та інших питань, зазначених в ньому. Згідно пункту 7.9. Кредитного договору Банк на виконання вимог Постанови Національного Банку України від 10.05.2007р. № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Постанова № 168) перед укладанням цього Договору, надав Позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до пункту 7.10 Договору Банк, в Додатку №2 до цього Кредитного Договору, який є його частиною, надав Позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань Позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається Постановою №168. Із даними про умови споживчого кредитування позичальника - позивача було повідомлено письмово, про що свідчить підпис останнього (а.с.8-11). Виходячи з викладеного, порушення Банком ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд не вбачає. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Так, абз. 2 ч.3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Однак, згідно абз.3 ч.3 ст. 11 вказаного Закону не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій що і передбачено п.п. 5.4, 5.5 Кредитного Договору. Тому вимоги позивача щодо наявності підстав для визнання недійсними п.п. 5.4, 5.5 Кредитного Договору задоволенню підлягати не можуть. Крім цього, доводи позовної заяви про те, що пунктам 2.1.1.4, 3.3.11, 4.2 Кредитного договору встановлено монопольне право банку визначати страхову компанію, яка буде проводити страхування майна та життя позивача, а тому вона не може самостійно обрати страхову компанію і змушена погоджуватися на умови банку, і її воля при укладенні такого договору страхування не була вільною, безпідставні. Таке положення договору не суперечить закону і при укладенні договору сторони погодилися з такою умовою. Не вбачає суд і порушень з боку позивача щодо передбачення кредитним Договором можливості зміни розміру процентної ставки. Оскільки умови такої зміни визначено договором, і вказані дії є банківською діяльністю, на час укладення договору норми діючого законодавства не порушували. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлено, що зміст кредитного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору укладеного сторонами слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed