Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по гарантійному листу. В ході судового розгляду уточнив позовні вимоги вказавши, що з 28 липня 2009 року був співзасновником приватного підприємства «Бівер груп», яке здійснювало свою господарську діяльність в м.Нетішин. В останні роки підприємство перебувало в скрутному фінансовому становищі в зв'язку з чим нерідко виникали ситуації, що на розрахунковому рахунку підприємства не було коштів для забезпечення господарської діяльності підприємства, виплати заробітної плати працівникам. Для зменшення можливих збитків від несвоєчасної оплати обов'язкових платежів, заробітної плати він неодноразово, як засновник підприємства, за згодою іншого засновника підприємства, [PERSON], використовував особисті кошти для покриття поточних витрат підприємства. Так, на початку 2012 року, відповідно до рішень компетентних органів, підприємство повинно було сплатити кошти за розмитнення отриманих із-за кордону кранів, та забезпечити виплату заробітної плати працівникам підприємства, але надходження грошових коштів на розрахункові рахунки підприємства не передбачались. Ним було прийнято рішення про внесення в січні 2012 року на розрахунковий рахунок підприємства 25400,00 гривень для завершення розмитнення кранів та 2000, 00 гривень для виплати поточної заробітної плати працівникам підприємства, 2000,00 гривень понесених витрат на відрядження до м. Ялти. Частина необхідних підприємству коштів, за згодою співзасновника підприємства [PERSON], ним була передана бухгалтеру для внесення на розрахунковий рахунок підприємства, інша частина коштів була фактично витрачена в інтересах підприємства. Наявність перед ним боргових зобов'язань, підприємством, від імені якого діяв як засновник [PERSON] в зв'язку із відсутністю в штаті підприємства директора, було визнано 11.07.2012 року. В кінці червня 2012 року, після чергових перемовин із співзасновником [PERSON], вони погодили суму коштів, які йому має повернути підприємство та узгодили, що повернення грошової суми внесеної на розрахунковий рахунок буде здійснено із нарахуванням 4% річних за користування коштами починаючи з дня внесення коштів на рахунок в лютому 2012 року, про що йому було видано гарантійний лист. На підтвердження договору позики і наявності по ньому конкретних зобов'язань видано гарантійний лист, який в період з 11.07.2012 року підприємством не оспорено. В даному випадку визнання боргових зобов'язань, що виникли у підприємства перед ним в січні 2012 року, засновником [PERSON] мало місце також в зв'язку з тим, що він особисто був присутнім при отриманні ним грошей для підприємства на конкретні цілі у його матері. З його відому підприємство отримувало у нього в тимчасове користування і кошти на заробітну плату працівникам. Факт передачі ним коштів підтверджується відповідними доказами, як і підтверджується факт використання цих коштів підприємтсвом, а це свідчить про те, що підприємство фактично прийняло виконання ним зобов'язань по договору позики. Договір позики у формі, яка передбачена чинним законодавством, дійсно укладено не було. Він особисто не ухилявся від оформлення відповідного договору, такий не було оформлено з вини посадової особи приватного підприємства "Бівер груп" та в інтересах підприємства з метою уникнути збитків для підприємства - адже позикові гроші в разі їх несвоєчасного повернення необхідно було віднести на прибуток з нарахуванням до сплати відповідної суми податку. Разом з тим договір позики є укладеним з моменту передачі коштів позичальнику. Маючи гарантійних лист, в якому було конкретизовано зобов'язання підприємства щодо внесених та витрачених ним коштів в інтересах підприємства, він прийняв рішення вийти із засновників приватного підприємства «Бівер груп». Після оформлення ним відповідної заяви про вихід із засновників підприємства [PERSON] почав уникати з ним зустрічей. Оскільки кошти за гарантійним листом йому до цього часу не повернуто, просить стягнути з приватного підприємства «Бівер груп» на його користь 29400 грн. коштів внесених ним на розрахунковий рахунок підприємства в січні 2012 року, з яких - 25400 грн. кошти для завершення розмитнення кранів, а 2000 грн. на виплату поточної заробітної плати працівникам, 2000 грн. витрат понесених на відрядження до м. Ялти, оскільки такі його вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення відповідно до норм матеріального права, що регулюють договір позики. Крім того просить стягнути з відповідача на його користь 1000 грн. витрат понесених на оплату правової допомоги. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини закладені в позові. Представник відповідача проти позову заперечив вказавши, що твердження позивача про те, що ним в січні 2012 року позичені підприємству «Бівер груп» кошти в сумі 25 400 грн. для завершення розмитнення кранів та 2000 грн. для виплати поточної заробітної плати не відповідають дійсності. Сам позивач вказує на те, що договір позики у формі, яка передбачена чинним законодавством не укладався. Позивач [PERSON] ні в позовній заяві, ні в заяві про уточнення позовних вимог не зазначає будь-якого письмового документа, який стверджував би його посилання про позику грошових коштів підприємству «Бівер груп». Вважає, що посилання позивача, як на доказ, на показання свідків не заслуговують на увагу, оскільки ці показання не є належними доказами в справі. Крім того, жоден із допитаних судом свідків не підтвердив того факту, що [PERSON] позичав кошти ПП «Бівер груп». Стверджуючи про позику грошей, [PERSON] не зазначає дату позики грошей, умови передачі та їх повернення. В матеріалах справи немає жодного доказу про внесення [PERSON] у касу підприємства чи на банківський рахунок грошових коштів на умовах позики. Наявна в справі банківська квитанція свідчить лише про повернення підприємству коштів, отриманих в підзвіт. Причому не [PERSON], а іншою особою. Означений документ не свідчить і не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, тому в позові просить відмовити. Проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно наказу директора ПП «Бівер груп» [PERSON] № 13 від 04.01.2012 року, [PERSON], прийнято на постійне місце роботи на посаду менеджера ПП «Бівер груп» з 04.01.2012 року (а.с. 14). Відповідно до виписки по особовому рахунку № [NUMBER] ПП «Бівер груп» від 26.01.2012 року, виданої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в графі «призначення платежу», зазначено повернення підзвітної суми в розмірі 25400 грн. В означеному рахунку прізвище позивача не значиться, а тому даний рахунок суд не може прийняти як доказ на підтвердження договору позики (а.с. 103). Згідно заяви [PERSON] від 11.07.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON], засновник ПП «Бівер груп», вийшов зі складу засновників означеного підприємства (а.с. 17). Відповідно до гарантійного листа від 11.07.2012 року, ПП «Бівер груп» зобов'язалось виплатити кошти засновнику ПП «Бівер груп» [PERSON], внесені ним в розвиток вищезазначеного підприємства в сумі 25000 грн. з урахуванням 4% річних в місяць рахуючи лютого місяця поточного року, після позитивного рішення по справі повернення коштів на розмитнення та 4150,00 грн. внесених ним на витрати підприємства. Орієнтований строк погашення заборгованості вересень поточного року. Суму 25000, 00 грн. рахувати як 25400, 00 грн. (а.с. 3). В означеному гарантійному листі спірна сума коштів не значиться як сума позики, а значиться як кошти внесені [PERSON] в розвиток підприємства. Окрім того, відповідно до п.п. 1.1, 1.4, 1.6 статуту приватного підприємства «Бівер груп», підприємство створюється як приватне підприємство 16.02.2005 року за реєстраційним номером 12871020000000128; підприємство має круглу печатку зі своєю назвою, кутовим штампом, фірмові бланки і штампи; учасники несуть відповідальність по зобов'язаннях підприємства в межах їх вкладів, відповідно по зобов'язаннях підприємства не внесеною частиною вкладу у випадку ліквідації, звернення стягнення на майно підприємства відповідно до чинного законодавства (а.с. 19); відповідно до п.п. 1.1, 1.4, 1.6 ст. 11 статуту Приватного підприємства «Бівер груп», управління поточною діяльністю підприємства здійснюється виконавчим органом - дирекцією підприємства. Члени дирекції обираються та відкликаються зборами учасників; дирекція вирішує усі питання діяльності підприємства на основі колегіальності в рамках функцій і прав, визначених установчими документами підприємства. Учасники підприємства не мають права втручатися в оперативно-розпорядчу діяльність дирекції і директора; дирекцію очолює директор, який від імені підприємства і дирекції здійснює керівництво оперативною діяльністю підприємства (а.с. 18-25). Тобто, дирекцію підприємства очолює директор, який від імені підприємства і дирекції здійснює керівництво оперативною діяльністю підприємства. В той же час позивачем не надано суду доказів того, що засновник [PERSON], який підписував гарантійний лист, був уповноважений на його підписання. Згідно ухвали Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22.11.2013 року в справі за позовом [PERSON] до Приватного підприємства "Бівер Груп" про стягнення боргу в сумі 29400 грн., позовні вимоги в частині повернення понесених витрат на відрядження до м.Ялти в березні 2012 року в сумі 2000 грн., виділити в окреме провадження. Згідно статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності із статтів 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, належними доказами укладення договору позики є письмові докази. В правовій позиції, зокрема,зазначається, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Одже, відповідно до вимог означених норм закону, суд не може, як доказ по справі, прийняти до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], які показали, що кошти в сумі 25400 грн. 26.01.2012 року в касу банку були внесені [PERSON] Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed