Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-17 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом вказавши, що вона є власником житлового будинку №6 по просп. Шевченка, в м. Скалат, Підволочиського району, Тернопільської області, який належить їй на підставі договору дарування житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №213 від 31.01.2008 року. В даному житловому будинку зареєстровані крім неї її батько [PERSON] та її родичі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідачі по справі вже понад 10 років не проживають в даному будинку, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їхніх особистих речей в будинку немає, що створює позивачу незручності, порушує її право власності та законні права на житло. Враховуючи наведене, відповідно до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з’явилася, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи,про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №№4780100912872, 4780100912899, 4780100912864, 4780100912902, в судове засідання не з’явилися, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи заяву позивача про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги задовольнити, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, а ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 31 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №213, [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями №6 по проспекту Шевченка в м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області від [PERSON]. Таким чином позивач [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями №6 по проспекту Шевченка в м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області. Положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, що мешкають у будинку №6 по проспекту Шевченка в м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] прибули для постійного проживання за вищевказаною адресою. З актів обстеження №665 від 01.07.2013 року,№889 від 13.09.2013 року та№991 від 25 жовтня 2013 року вбачається, що за адресою м. Скалат, пр.. Шевченка,6, на момент обстеження проживають: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Інші зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на момент обстеження за вказаною адресою не проживають. Факт відсутності відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В за місцем реєстрації, по просп.. Шевченка,6, в м. Скалат Підволочиського району, підтверджується також довідкою №1025 від 08 листопада 2013 року, виданою виконавчим комітетом Скалатської міської ради Підволочиського району, згідно якої [PERSON], [INFO] проживає за вищевказаною адресою разом із батьком – [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім’ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім’ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім’єю спільне проживанню осіб, що пов’язані спільним побутом та мають взаємні права та обов’язки. В даному випадку суд вважає, що відповідачі не є членами сім’ї позивача, не проживають за вищезазначеною адресою більше одного року без поважних причин, а тому їх слід визнати втратившими право на користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved