Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання попереднього договору оренди від 12 листопада 2011 року недійсним та стягнення із [PERSON], що є поручителем за даним договором, штрафу в розмірі 2 000 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог вважала недійсним попередній договір оренди від 12 листопада 2011 року, укладений між нею та [PERSON], оскільки відповідно до його умов відповідач зобов'язувався надати їй в оренду квартиру № 97 з приєднаним до неї технічним поверхом та балконом в розмірі 120 м2, розташовану в житловому будинку літ. А-12 по [ADDRESS]. Натомість відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року Відповідачу за первісним позовом належить квартира № 97 загальною площею 66,1 м2, житловою -37,1 м2. Право власності на квартиру [ADDRESS], з приєднаною до неї площею балкону та технічного поверху, не підтверджується відповідними документами, а отже попередній договір оренди від 12 листопада 2011 року є недійсним через допущені порушення при його укладенні, а саме укладення його особою, що не є власником нерухомого майна. На забезпечення даного договору між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поручительства, відповідно до якого [PERSON] ручався за дійсність попереднього договору оренди від 12.11.2011 року, та у випадку визнання даного договору недійсним зобов'язувався сплатити штраф у розмірі 2 000 гривень. [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій із урахуванням поданих уточнень просив визнати дійсним попередній договір оренди від 12.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2012 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та стягнення штрафу відмовлено у повному обсязі. Зустрічний позов задоволений частково. Визнано за [PERSON] право власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS]. В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що попередній договір оренди квартири [ADDRESS] від 12 листопада 2011 року було укладено в простій письмовій формі на тих умовах, що основний договір буде укладений строком на п'ять років. Посилаючись на вимоги ст. 635, ч. 2 ст. 793 ЦК України суд зазначив, що попередній договір оренди квартири мав нотаріально посвідчуватись. Врахувавши вимоги ч.4 ст. 203, ч.1 ст. 220 ЦК України суд прийшов до висновку, що попередній договір оренди квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.А тому відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] про стягнення штрафу із [PERSON] Натомість суд вважав, що підлягає задоволенню вимога про визнання за [PERSON] права власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, [PERSON], придбав квартиру № 97 загальною площею 66,1 м2, житловою площею 37,1 м2. Договір купівлі-продажу посвідчено державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-2677. 26 жовтня 2011 року протоколом Загальних зборів мешканців під'їзду № 2 житлового будинку [ADDRESS] було прийнято рішення про передачу у власність власнику квартири № 97 -[PERSON] площі технічного поверху та балкону у розмірі 120 м2. Даними діями співвласники місць загального користування особисто виявили свою згоду та надали дозвіл на приєднання до квартири № 97 визначеної площі місць загального користування та визнання права власності на них за позивачем за зустрічним позовом. Позивачем за зустрічним позовом було самовільно, своїми силами та за власний кошт виконано перепланування спірної квартири № 97 із приєднанням приміщень загального користування за адресою: [ADDRESS]. Виконання Позивачем за зустрічним позовом самовільного перепланування квартири із приєднанням приміщень із місць загального користування (площі технічного поверху) за адресою [ADDRESS] не порушувало та не порушує права жодних третіх осіб та не завдає шкоди чужим інтересам. 09 травня 2012 року ТОВ «КОМПЛЕКС», ліцензія серії АГ № 573259, дійсна з 08.02.2011 року по 08.02.2012 року, було проведено обстеження квартири та складено відповідний технічний висновок. Відповідно до даного висновку, перепланування квартири не суперечить будівельним нормам та правилам.. Врахувавши вказані обставини суд задовольнив зустрічний позов, посилаючись на приписи підпункту 3 пункту 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою КМУ від 8 жовтня 1992 р. N 572, п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.376, ч.2 ст. 382, ч.2 ст. 383 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року Але із висновками суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального права. Відповідно до вимог ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, [PERSON], придбав квартиру № 97 загальною площею 66,1 м2. Внаслідок наступних самовільних дій [PERSON] збільшив площу належної йому квартири у три рази, за рахунок допоміжних приміщень та приміщень загального користування. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за відсутності належним чином затвердженого проекту. Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України "Про планування та забудову територій" (який діяв на час придбання квартири позивачем) дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. Згідно п. 1.4.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: - копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; - копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; - проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; - згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності. В матеріалах справи відсутні будь-які докази чи документи, які б свідчили про те, що власник квартири звертався до відповідних органів із заявамипро перепланування квартири, чи отримував дозвіл уповноважених на це органів, відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». А тому відсутні підстави для визнання за ним права власності у судовому порядку на самовільно проведене переобладнання приміщень будинку. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України, в частині задоволення зустрічних позовних вимог.

Outcome: dismissed