Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області, із позовом звернувся [PERSON] до [PERSON], яким просив визнати відомості, які були поширені [PERSON] у вигляді скарги такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]; зобовязати [PERSON] спростувати заяву, здійснену до податкового напрямку «Пульс» від 16 липня 2013 року відносно [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 229 (двісті двадцять девять) гривень 40 (сорок) копійок. До початку розгляду справи по суті, позивач змінив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, зменшив суму стягнення з 20000 (двадцять тисяч) гривень до 1 (одна) гривня. Решту позовних вимог залишив без змін. Позивач, безпосередньо під час надання пояснень у судовому засіданні зазначив, що 11 липня 2013 року, у приміщенні Рубіжанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Луганській області, за адресою: місто Рубіжне, вулиця Менделєєва, будинок 14-б, в кабінеті начальника цієї інспекції проводився розгляд заперечень до акту документальної планової виїзної перевірки фізичної особи підприємця [PERSON]. Під час розгляду цих заперечень інтереси фізичної особи підприємця представляли [PERSON] та [PERSON], який 16 липня 2013 року звернувся до так званої «гарячої» телефонної лінії під назвою «Пульс», яка є спеціально створеним сервісом Міністерства доходів і зборів України, за яким по телефону (044) 284-00-07 громадяни та субєкти господарювання мають можливість звернутись до вказаного міністерства та повідомити у тому числі, про неправомірні дії або бездіяльність працівників міністерства, а також про можливі корупційні дії з їхнього боку. [PERSON] повідомив у «Пульс», що під час розгляду заперечень до акту перевірки від [PERSON] надійшла погроза наступного змісту: «Помолчи, не забывай, что и тебя ждет проверка, и судиться будем, и засудим.». Позивач зазначив, що таких висловлювань з його боку не було, і тому таку скаргу він вважає безпідставною, образливою і неправомірною, внаслідок чого принижена його честь, гідність та ділова репутація. А у звязку з тим, що місто Рубіжне є невеликим, інформація про наявність скарги поширилась миттєво, що вплинуло негативно на репутацію позивача з боку інших посадових осіб, змусило його виправдовуватись перед керівництвом, що заподіяло йому моральної шкоди. Відповідач, безпосередньо під час надання пояснень у судовому засіданні зазначив, що висловлювання позивача: «Помолчи, не забывай, что и тебя ждет проверка, и судиться будем, и засудим.» мало місце під час розгляду заперечень до акту перевірки фізичної особи підприємця [PERSON], в яких він та [PERSON] дійсно приймав участь. Підтвердив, що 16 липня 2013 року він дійсно звернувся до податкового сервісу «Пульс» з метою дізнатись про те, чи передбачена будь-яка відповідальність (у тому числі кримінальна) за висловлювання, які мали місце та які він вважає погрозою, і якщо так просив притягнути позивача до відповідальності. Представник відповідача, безпосередньо під час надання пояснень у судовому засіданні зазначив, що відповідач звернувся до податкового сервісу «Пульс» з метою реалізації свого права, як громадянина, на звернення, а факт поширення інформації з боку відповідача іншим чином не доведений. Інформація, яка була повідомлена відповідачем не можна вважати негативною, оцінка відповідачем висловлювання позивача як погрози є оціночним судженням відповідача, а у чому полягає шкода честі, гідності та діловій репутації, позивач взагалі не зазначає, тому у позові слід відмовити. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та кожного наявного в матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: У приміщенні Рубіжанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Луганській області за адресою: місто Рубіжне, вулиця Менделєєва, будинок 14-б, 11 липня 2013 року, в кабінеті начальника інспекції [PERSON] проводився розгляд заперечень до акту документальної планової виїзної перевірки фізичної особи підприємця [PERSON] (а.с.2,25). Розгляд заперечень, відбувався членами комісії, до якої входили представники Рубіжанської обєднаної державної податкової інспекції, у складі: начальник інспекції [PERSON], його заступник [PERSON], начальник управління доходів і зборів з фізичних осіб [PERSON], начальник відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб [PERSON], головний державний ревізор інспектор відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб [PERSON], головний державний інспектор юридичного відділу [PERSON], у присутності представників фізичної особи підприємця [PERSON], у складі: [PERSON] і [PERSON] (а.с.2,25). Шістнадцятого липня 2013 року, [PERSON] звернувся засобами телефонного звязку до «гарячої» телефонної лінії під назвою «Пульс», яка є спеціально створеним сервісом Міністерства доходів і зборів України, за яким по телефону (044) 284-00-07 громадянам та субєктам господарювання надана можливість звернутись до вказаного міністерства із заявами, скаргами чи зауваженнями (а.с.9,32). [PERSON] повідомив оператору «Пульс», що під час розгляду заперечень до акту перевірки фізичної особи підприємця [PERSON], на його зауваження щодо невідповідності та розбіжності у цифрових значеннях акта перевірки, заявник, у присутності членів комісії по розгляду заперечень, почув від [PERSON] погрозу наступного змісту: «Помолчи, не забывай, что и тебя ждет проверка, и судиться будем, и засудим.». При цьому, заявник зазначив, що цікавиться чи передбачена за такі погрози якась відповідальність, у тому числі кримінальна, і якщо так, то просив притягнути [PERSON] до відповідальності (а.с.9,32). [PERSON], вважаючи, що таких висловлювань, які були повідомлені [PERSON], з його боку не було, звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (а.с.2-5). Наведені обставини, під час судового засідання, не оспорювались сторонами спору та визнані ними. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник цивільно-правовий спір, в якому позивач вважає, що його особисті немайнові права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації (право на добре імя) порушується відповідачем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 3 Конституції України честь і гідність людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, частина перша статті 28 Конституції України, частина друга статті 297 та частини перша статті 299 Цивільного кодексу України гарантують право кожного на повагу до його гідності і честі та недоторканість ділової репутації. З огляду на положення статті 270 та 299 Цивільного кодексу України честь, гідність та ділова репутація є різновидами особистих немайнових прав кожної людини, захист яких здійснюється способами, встановленими главою третьою Цивільного кодексу України, а також іншими способами відповідно до змісту конкретного особистого немайнового права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина друга статті 275 Цивільного кодексу України). Позивач вважаючи що про нього особисто, відповідачем була поширена недостовірна інформація, якою порушуються його особисті немайнові права на повагу честі, гідності та недоторканість ділової репутації, обрав спеціальні способи захисту у вигляді спростування недостовірної інформації (у тому числі попереднє визнання судом поширених відомостей такими, що не відповідають дійсності) та стягнення моральної шкоди внаслідок порушення його особистих немайнових прав. Відповідно до положень частини першої статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з положеннями частини четвертої та сьомої статті 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, при цьому у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на наведені нормативно-правові положення, виникнення права конкретної фізичної особи на спростування інформації, у тому числі як способу захисту порушеного права, залежить від наявності факту поширення недостовірної інформації, при чому саме про цю, конкретну фізичну особу. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зокрема в абзаці другому пункті 15 розяснив, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Поряд з цим, зважаючи на положення статті 40 Конституції України, яка гарантує право направляти індивідуальні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, посадових та службових осіб цих органів, Пленум Верховного Суду України, в цій же постанові, в абзаці другому пункті 16 розяснив, що коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте вході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку має місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення інформації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В силу положень статті 6 Конституції України та пункту 1 «Положення про Міністерство доходів і зборів України», затвердженого Указом Президента України від 18 березня 2013 року №141/2013, - Міністерство доходів і зборів України є центральним органом виконавчої влади. На підставі підпунктів 28,39,55 пункту 4, підпунктів 2,4,19,28 пункту 5 вказаного Положення, до компетенції Міндоходів України належить: забезпечення прийому громадян, розгляд звернень громадян, а також запитів на отримання публічної інформації; забезпечення розвитку та впровадження інформаційно-телекомунікаційних систем і технологій, організація впровадження електронних сервісів для суб'єктів господарювання; встановлення правил поведінки посадових осіб Міндоходів України та здійснення контролю за їх виконанням; здійснення відомчого контролю та внутрішнього аудиту за додержанням вимог законодавства і виконанням службових, посадових обов'язків у Міндоходів України та його територіальних органах; здійснення в межах своїх повноважень заходів щодо запобігання корупції і контроль за їх здійсненням у Міндоходів України та його територіальних органах; здійснення у випадках, передбачених законом, проваджень у справах про адміністративні правопорушення; виявлення кримінальних та інших правопорушень у сфері оподаткування, митній та бюджетній сферах. За таких обставин, звернення [PERSON] 16 липня 2013 року, засобами телефонного звязку до «гарячої» телефонної лінії під назвою «Пульс», яка є спеціально створеним сервісом Міністерства доходів і зборів України, за яким по телефону (044) 284-00-07 громадянам та субєктам господарювання надана можливість звернутись до вказаного міністерства із заявами, скаргами чи зауваженнями, слід визнати зверненням громадянина у порядку статті 40 Конституції України, тобто безпосередньою формою реалізації права цього громадянина на індивідуальне звернення до органу державної (зокрема виконавчої) влади, що містить інформацію, яку цей орган компетентний перевірити та надати відповідь. Тому, факт такого звернення відповідача, в якому міститься інформація про позивача, не розглядається судом як обставина, яка підтверджує поширення недостовірної інформації відповідачем про позивача. З огляду на розяснення Пленуму Верховного Суду України, які надані у пункті 18 вказаної вище постанови від 27 лютого 2009 року №1, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Суд вважає, що позивач не зміг довести факт поширення відповідачем інформації про нього, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази такого факту. При цьому, судом враховано, що показання свідків, які були допитані судом безпосередньо під час проведення судового засідання, у складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосувались виключно обставин, які мали місце під час розгляду заперечень до акту документальної планової виїзної перевірки фізичної особи підприємця [PERSON]. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Отже, підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації є наявність усіх чотирьох зазначених обставин. При цьому, наявність першої обставини у вигляді поширення інформації про особу, має вирішальне значення, оскільки наступні три обставини знаходяться у залежності від наявності факту поширення інформації. Тому, відсутність першої обставини у вигляді поширення інформації є достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у справі про захист честі, гідності та ділової репутації. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] не зміг довести належними, достовірними та допустимими доказами наявність факту поширення інформації про нього відповідачем [PERSON], суд вважає, що особисті немайнові права позивача, зокрема право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, відповідачем не порушені, а тому право на спростування недостовірної інформації (у тому числі попереднє визнання судом поширених відомостей такими, що не відповідають дійсності) та відшкодування моральної шкоди, у позивача відсутнє. Тому, у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі. Оскільки позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, у стягненні з відповідача, понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 229 (двісті двадцять девять) гривень 40 (сорок) копійок, з огляду на положення частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, також слід відмовити.

Outcome: dismissed