Jurisdiction: civil
Date: 2013-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Самарського районного суду м.Дніпропетовська з даним позовом. У позовній заяві посилається на те, що є власницею 86/100 садибного (індивідуального житлового будинку) [ADDRESS]. Власником 14/100 цього ж будинку був [PERSON], який помер [INFO] року і заяви про прийняття спадщини на належну йому частину спірного будинку ніхто не подавав. За їх усної домовленості, [PERSON] належала частина житлової кімнати № 4 , літ. а-1, загальною площею 6,3 кв.м., що відповідає його долі 14/100 в майні. До 01 березня 2001 року ця частина житлової кімнати була зачинена, тобто нею ніхто не користувався. Позивач чекала на появу спадкоємців [PERSON], але ніхто так і не з'явився. Потім, впевнившись що правонаступників у нього немає, з 01 березня 2001 року позивач стала володіти цим майном безперервно. На сьогоднішній день позивач та її сім'я продовжують проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. [PERSON] стверджує, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить ньому поточний та капітальний ремонт. Крім того сплачує всі комунальні послуги за весь будинок, сплачує також податок на землю. Звернувшись до органу земельних ресурсів з метою приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок, отримала відмову, оскільки не врегульоване питання відсутності другого співвласника. Просить суд визнати за нею право власності на 14/100 часток садибного (індивідуального житлового будинку) [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. [PERSON] пояснила, що за договором купівлі-продажу у 1990 році придбала свої 86/100 часток домоволоління по [ADDRESS]. Власнику 14/100 частин цього домоволодіння [PERSON] за його життя вона пропонувала викупити його частку, але він не побажав, хоча ніколи при ній у будинку не жив і не був прописаний (зареєстрований). Після його смерті з 1993 року його часткою у вигляді маленької кімнати ніхто не користувався, очікуючи можливих спадкоємців, і оскільки її син женився і сім'я потребувала більшої площі, кімнату у 2001 році відкрили, зробили в ній ремонт і вона та її сім'я до теперішнього часу користуються всім будинком. Також звернули увагу, що у 1997 році [PERSON] зверталася до Виконкому Самарської районної ради народних депутатів для вирішення питання щодо викупу 14/100 часток будинку. Представники відповідача і третьої особи заперечували проти позову з тих підстав, що вирішувалося питання про визнання спірних часток будинку відумерлою спадщиною, згодом - що позивач не додержала умови добросовісності заволодіння та користування спірною часткою будинку. Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає за можливе задовольнити заявлені вимоги. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, ст. 344 якого визначає, що: 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідно до рішення Самарського районного народного суду м.Дніпропетровська від 22 серпня 1990 року у справі №2-524 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 86/100 частин житлового будинку та виділ в натурі, позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 86/100 часток будинку, розташованого по [ADDRESS], у їх виділі відмовлено. В мотивувальній частині рішення зазначено, що виділ в натурі неможливий, і що відповідач [PERSON] на грошову компенсацію за належну йому частину будинку не згоден (а.с. 25-27). Додатковим рішенням у тій же цивільній справі визнано за [PERSON] право власності на 14/100 будинку по [ADDRESS] (а.с. 28). За договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Румянцевою Л.І. 23 травня 1990 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-613, [PERSON] продав, а [PERSON] купила 86/100 частин жилого будинку А-1 жилою площею 43,5 кв. м з відповідною частиною надвірних побудов у [ADDRESS]. Право власності зареєстровано Дніпропетровським міжміським БТІ 25 червня 1990 року в реєстрову книгу під № 524-98 (а.с. 30-32). Також міститься засвідчення того, що прізвище змінено з «[PERSON].» на «[PERSON]» на підставі свідоцтва про одруження від 10.04.2002 року [NUMBER] (а.с. 33). Таким чином, позивач [PERSON] з 1990 року є власником 86/100 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] помер [INFO] року, запис акта про смерть №64, що підтверджується довідкою Самарського райвідділу РАГС м.Дніпропетровська від травня 1997 року (а.с. 9). [PERSON] з сім'єю загалом з п'яти чоловік мешкає за цією адресою понад десять років, що підтверджується як даними про реєстрацію її проживання у паспорті з 14 лютого 1991 року (а.с. 15), так і довідкою про склад сім'ї, виданою 28.05.2013 року головою квартального комітету №33 Самарського району м.Дніпропетовська (а.с. 62). [PERSON] зверталася із заявою на ім'я голови виконкому Самарської районної ради народних депутатів з проханням дозволити викуп 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] після [PERSON]., померлого у січні 1993 року, спадкоємців якого немає. Заява зареєстровани виконкомом 5.06.1997 року (а.с. 34). Крім того завідуюча Восьмої ДДНК 16.05.1997 року повідомляла головного архітектора Самарського району м.Дніпропетровська про те, що після померлого [INFO] року [PERSON] із заявами про прийняття спадщини на належну йому 14/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] ніхто не подавав (а.с. 10). На запит суду Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надала відповідль №820/01-16 від 19.04.2013 року, що після [PERSON], померлого [INFO] року, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, що перевірено за алфавітними книгами обліку спадкових справ з 1993 року по 2013 рік включно та за Спадковим реєстром (а.с. 41). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року було частково задоволено апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради, змінивши рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року, яким було відмовлено у визнанні спадщини [PERSON], померлого [INFO] року, відумерлою, та відмовлено у передачі територіальній громаді м.Дніпропетровська 14/100 частин індивідуального житлового будинку [ADDRESS], в частині обгрунтування відмови у позові. По суті рішення залишено без змін (а.с. 76-77). Отже є всі підстави вважати, що позивач [PERSON], будучи власником 86/100 частин домоволодіння, понад десять років тому добросовісно заволоділа 14/100 частинами того ж будинку [ADDRESS], які належали померлому [INFO] року [PERSON], і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом десяти років. Разом з тим слід зазначити, що за даними технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» станом на 19.03.2010 року, прибудова а2-1, до житлового будинку А-1, 1991 року побудови, є самовільно побудованою (а.с. 4-8). Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже при ухваленні рішення немає підстав брати до уваги зазначену самочинну прибудову як частину житлового будинку, слід зазначити лише ті приміщення житлового буддинку в цілому, право власності на які було належним чином зареєстроване. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи та відмову у визнанні спірної частки будинку відумерлою спадщиною, у суду є достатні підстави вважати, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном, безперервно та відкрито володіла ним понад десять років, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved