Jurisdiction: civil
Date: 2013-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 4078,38 грн, грошові кошти за вимушені прогули в сумі 4894,05 грн, 50000,00 грн моральної шкоди, поновити Позивача на посаді директора з розвитку ТОВ "Синергія Консалтинг". Зазначені вимоги представник позивача в судовому засіданні підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та пояснив суду, що з 01 серпня 2012 року позивач був офіційно прийнятий за сумісництвом на посаду "Директора з розвитку" у підприємство ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ". Однак у період його роботи, з 01 серпня 2012 року по 09 листопада 2012 року, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" грубо порушувала законодавство про працю, відмовляючи в виплаті заробітної плати всупереч ст. 115 КЗпП України, а також незаконному звільненні порушуючи ст.40 КЗпП України. В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за вимушені прогули у розмірі 12912,46 грн. Представник відповідача у судове засідання з'явився. Проти позову заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що позивача законно звільнено з роботи 31.10.2012р. згідно п.4 ст. 40 КЗпП у порядку 149 ст. КЗпП за систематичні прогули. Також він зазначив, що заробітна плата була виплачена позивачеві за серпень 2012 р. та вересень 2012р. у повному обсязі, а також нарахована за жовтень 2012 року у сумі 1229,10 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 340 ,37 коп., отримувати які позивач по теперешній час не бажає. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що 01 серпня 2012р. [PERSON] прийнятий на роботу на посаду Директор з розвитку до ТОВ "Синергія Консалтинг" згідно Наказу № 9 від 01 серпня 2012 р. На зазначену посаду позивач був прийнятий за сумісництвом та трудової книжки відповідачеві не надавав. Згідно актів про відсутність працівника на робочому місці: №1 від 01.10.2012р., №2 від 02.10.2012 р., №3 від 03.10.2012р., №4 від 04.10.2012р., №5 від 05.10.2012р., №6 від 08.10.2012р., №7 від 09.10.2012р., а також фіксації в табелі обліку використовування робочого часу за жовтень 2012р., позивач був відсутній на робочому місті в приміщенні офісу відповідача, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мала Житомирська 20г, оф. 62 протягом усього робочого дня з 9 год. 00 хвилин до 18 годин 00 хвилин. Про розпорядок робочого дня на підприємстві позивач був ознайомлений, про що свідчить підписане їм особисто Положення про встановлення робочого часу, комерційну таємницю і конфіденційну інформацію Компанії "Синергія Консалтинг" та правила їх зберігання від 28 серпня 2012 року. 09 жовтня 2012 р. згідно листа вих.№09/10/01 від 09.10.2012р. відповідач надіслав лист позивачеві з проханням повідомити причини відсутності на робочому місті та надати підтверджуючі документи до 31.10.2012 р. 10 жовтня 2012 р. згідно Акту № 1 про ознайомлення працівника з необхідністю надання документів від 10.10.2012 р., позивач в присутності свідків, був ознайомлений з необхідністю надати документи, що підтверджують його відсутність в вищевказані робочі дні: 01 жовтня 2012р., 02 жовтня 2012р., 03 жовтня 2012р., 04 жовтня 2012р., 05 жовтня 2012р., 08 жовтня 2012р., 09 жовтня 2012р, що відповідає вимогам ч.1 ст. 149 КЗпП, а саме до застосування дисциплінарного стягнення відповідач зажадав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 31жовтня 2012 р., відповідно Акту № 2 про відмову працівника від дачі пояснень від 31.10.2012 р. за період з 10.10.2012 р., як і за подальший час, тобто до 31.10.2012 р. ніяких пояснень з боку позивача не надійшло щодо відсутності на робочому місті у вищевказані робочі дні. Наказом № 12 від 31.10.2012 р. позивач був звільнений з ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ", про що йому було повідомлено в усній формі та продубльовано листом №31/10-01 від 31.10.2012 р. Позивач в обгрунтування своїх вимог про поновлення на работі посилається на те, що з 27.09.2012 р. по 03.10.2012 р. включно він перебував на лікарняному у зв'язку з загостренням попереково-крижового радикуліту, лікарняний лист було надано керівництву відповідача. Суд не може погодитися зі ствердженням позивача про те, що він у період з 27.09.2012 р. по 03.10.2012 р. перебував на лікарняному, так як не надав жодних доказів передачі лікарняного листа відповідачеві. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст.149 КЗпП, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до розяснень, що містяться в п.22 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Суд вважає, що звільенння позивача відбулося відповідно до вимог закону і підстав для поновлення позивача на роботі немає. Разом з тим позивачем пропущений строк звернення до суду з позовною вимогою про поновлення на роботі. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст.. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Відповідно до ст. 47 ч.2 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з послідуючими змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені ст.. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків , а також навести у рішенні мотиви , чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що з 01 серпня 2012 року, тобто з першого робочого дня в ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ", по 09 листопада 2012 року, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" грубо порушувала законодавство про працю, відмовляючи в виплаті заробітної плати всупереч ст. 115 КЗпП України. Незважаючи на данні обставини позивач продовжував працювати у відповідача, не подавав ніяких скарг, і виконував свої трудові обов'язки. Також він стверджує, що працював до 09 листопада 2012 року, після чого припинив виконання своїх трудових обов'язків і почав намагатися отримати заборгованість з заробітної платні та наказ про звільнення. Так, суд вважає, що позивач був ознайомлений з наказом №12 від 31.10.2012 р. про звільнення. Таким чином, позивач особистодізнався про номер та дату розпорядження про його звільнення, а також про причину та підставу свого звільнення та мав можливість звернутися до суду з позовом про поновлення його на роботі . Але з таким позовом до суду позивач звернувся лише березня 2013 року, тобто майже через 5 місяців з часу, коли він дізнався про причини та підстави свого звільнення, що свідчить про зневажливе ставлення позивача до свого порушеного права. Суд вважає, що неотримання позивачем копії наказа про звільнення в даному випадку не є підставою для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом, оскільки, дізнавшись про причини і підстави свого звільнення ще у листопаді 2012 року, позивач мав реальну можливість звернутися до суду, а суд на прохання позивача мав вимагати у відповідача надання копії Наказу про звільнення. Крім того відповідно до ст.. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику копію наказу при звільненні з ініціативи власника. Відповідач неодноразово повідомляв позивача про його звільнення та необхідність з'явитися для отримання повного розрахунку, про що свідчать лист №31/10-01 від 31.10.2012 р., лист №04/12-01 від 04.12.2012 р., лист №01/02-01 від 01.02.2013 р. квитанція від 06.02.2013р., опис від 06.02.2013р., лист №07/03-02 від 07.03.2013 р., квитанція від 07.03.2013р., опис від 07.03.2013р. Судом встановлено, що позивач звернувся зі скаргою на дії відповідача 10.01.2013р. До Територіальної державної інспекції праці у м. Києві з заявою №516 від 28.01.2013 р. до прокуратури Шевченківського району м. Києва, після чого за її дорученням Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві, до Податкової інспекції Шевченківського району м. Києва, до державної інспекції України з питань праці, якими було здійснено обстеження стану дотримання законодавства про працю відповідачем. Суд вважає, що не можуть служити підставою для поновлення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі і звернення позивача до органів прокуратури, Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві, до Податкової інспекції Шевченківського району м. Києва, до державної інспекції України з питань праці, зі скаргами на неправомірні дії відповідача. Зазначені звернення мали місце у січні 2013 року, тобто майже через 3 місяці з часу коли позивач дізнався про причини та підстави свого звільнення . В той час як за захистом свого порушеного права позивач повинен був та мав можливість звернутися до суду у встановлений законом місячний строк з часу, коли він дізнався про причини та підстави свого звільнення. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для поновлення цього строку суд не знаходить. В задоволенні позову в частині поновлення позивача на роботі суд вважає за необхідне відмовити в зв'язку з пропуском строку звернення до суду з такими позовними вимогами, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Щодо заборгованісті по виплаті заробітної плати позивачеві в сумі 4078,38 грн. Судом встановлено, що 14 вересня 2012 р. позивач отримав заробітну плату за серпень 2012 р. в розмірі 1229 грн. 10 коп. згідно Акту № 14/09-01 про відмову працівника від підпису в відомості на виплату грошей від 14.09.2012 р. 12 жовтня 2012 року позивач отримав заробітну плату за вересень 2012 р. в розмірі 1229,10 грн. згідно Акту № 8 про отримання працівником заробітної плати від 12.10.2012р. з власних коштів директора Товариства з обмеженою відповідальністю "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" у зв'язку з відсутністю коштів на розрахунковому рахунку компанії, а також у зв'язку з особистим проханням позивача. Надалі представник відповідача пояснив, що коли на рахунок підприємства зайшли грошові кошти, були сформовані 04 грудня 2012 р. відомість на виплату грошей №ВЗП-000011 за жовтень та відомість на виплату грошей №ВЗП-000012 за листопад і вищевказана виплачена позивачеві грошова сума була зарахована як заробітна платня, виплачені податки. Додатково пояснив, що згідно відомості на виплату грошей № ВЗП-000012 за листопад, після звільнення позивача згідно наказу № 12 від 31.10.2012р., йому була нарахована компенсація у розмірі 340 грн. 37 коп. за невикористану відпустку. 31 жовтня 2012 р. позивачеві була нарахована заробітна плата за жовтень 2012 р. в розмірі 1229,10 грн. та 340 грн. 37 коп. за невикористану відпустку, про що були надіслані йому ряд листів з'явитися до підприємства та отримати їх, про що свідчать подані відповідачем листи: №31/10-01 від 31.10.2012 р., лист №04/12-01 від 04.12.2012 р., лист №01/02-01 від 01.02.2013 р. квитанція від 06.02.2013р., опис від 06.02.2013р., лист №07/03-02 від 07.03.2013 р., квитанція від 07.03.2013р., опис від 07.03.2013р. 16 липня 2013р. відповідач надсилав грошовим поштовим переводом повний розрахунок по заробітній платі в розмірі 1229, 10 грн. та нарахування компенсації за невикористану відпустку в розмірі 340, 37 грн. позивачеві, однак він не забажав отримати розрахунок, що підтверджується фіскальним чеком № 2364 від 16.07.2013р. та платіжним дорученням №2893/6 від 28 серпня 2013 р. В позовній заяві та поясненнях, обґрунтовуючи свої вимоги щодо заборгованісті по виплаті заробітної плати, позивач стверджує, що заробітну платню за серпень-листопад 2012 року не отримував, з Актами № 8 від 12.10.2012р. і № 14/09-01 від 14.09.2012р. не ознайомлений. Листів від директора Пальчик Є.М., про отримання повного розрахунку також не отримував і вважає надану інформацію Пальчик Є.М. такою, що не відповідає дійсності та такою, що є недостовірною. Однак доказів на підтвердження своїх тверджень позивач не надав. Зазначену позицію позивача суд розцінює як фактичне зловживання своїми правами у цьому питанні. За захистом своїх, порушених прав, він був змушений звернутися до прокуратури Шевченківського району м. Києва, після чого за її дорученням Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві, до Податкової інспекції Шевченківського району м. Києва, до державної інспекції України з питань праці, якими було здійснено обстеження стану дотримання законодавства про працю відповідачем. Згідно Довідці №85/17-50 від 20.02.2013 р. про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Державної податкової служби порушень не виявлено. Довідкою від 13.02.2013 р. про вивчення стану дотримання законодавства про працю у ТОВ "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ" Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Відповідачеві було рекомендовано розрахуватися із громадянином [PERSON], відповідно до чинного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Протоколом № 26-10-19/62 про адміністративне правопорушення від 21.02.2013 р. Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві було встановлено порушення ст. 116 КЗпП України, а саме при звільненні позивача виплата остаточних сум, що належать йому від Відповідача, не відбулася в день звільнення. Отже, підставою відповідальності відповідача відповідно до наведеної вище норми, є склад правопорушення, який включає два юридичні факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні та його вина. Проте представником відповідача суду надані докази ігнорування неодноразових звернень відповідача щодо остаточного розрахунку при звільненні з боку позивача. Тому умислу і вини відповідача в невиплаті остаточних сум, що належать позивачеві, в день звільнення суд не вбачає. Також не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди. Згідно з п.п. 3, 5 Постанови Пленуму ВСУвід 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки протиправність діяння відповідача судом не встановлена вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та, приймаючи до уваги, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, через не доведеність позивачем тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: partial