Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

представник позивача [PERSON] в її інтересах звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] та уточнивши позовні вимоги до початку розгляду справи по суті щодо предмету позову, остаточно просив визнати право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати право власності позивача [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на вищевказану квартиру та зобов»язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на зазначену квартиру (а.с.2-4; 171-172). Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є онукою померлої [INFO] [PERSON], яка залишила заповіт від 9.06.2006 року на користь позивача згідно якого заповіла квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Про прийняття спадщини після померлої за заповітом позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Чоловік [PERSON] - [PERSON] помер на слідуючий день після неї - [INFO]. А 7.12.2012 року відповідач [PERSON] (брат [PERSON]) через свого представника звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після [PERSON] Зазначає, що такі дії відповідача є незаконними, оскільки хоча спірна квартира і була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування їх у шлюбі, однак, ця квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] та її дочки [PERSON], які отримані внаслідок продажу квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала із викладених підстав та просили їх задовольнити (а.с.2-4; 171-172). Крім того, ухвалою суду від 12.04.2013 року було об»єднано в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] про визнання право власності на спадщину. Вказані вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за ним на ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті його рідного брата [PERSON] обґрунтовані тим, що рідний брат позивача за вказаним позовом [PERSON] помер [INFO] на наступний день після смерті своєї дружини [PERSON] з якою вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 6.08.1969 року і ним належала на праві спільної сумісної власності вищевказана квартира в якій вони проживали разом до останніх днів життя. Після смерті своєї дружини відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України [PERSON], як спадкоємець першої черги, прийняв [INFO] спадщину після дружини. Враховуючи те, що частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між власниками, тому [PERSON] належало ? частина вказаної квартири. Одночасно, [PERSON] є пенсіонером і враховуючи наявність заповіту [PERSON] на вказану квартиру на користь [PERSON], тому [PERSON] як її чоловік і пенсіонер, мав право на обов»язкову частку згідно ст.1241 ЦК України, то він додатково мав право ще на ? частку квартири, а тому після відкриття спадщини після [PERSON], її чоловіку [PERSON] належало ? частини спірної квартири. Саме тому [PERSON] перейшло право на спадкування за законом після смерті брата на його частину спадкового майна (а.с.67-69). Представник позивача [PERSON] підтвердив вказані свої вимоги і заперечував проти позовних вимог [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з»ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть11.07.2012 року померла бабуся позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.5). Також встановлено і сторонами не заперечувалось, що [PERSON] була зареєстрована та проживала по день смерті в [ADDRESS], що також підтверджено відповідними довідками від 31.10.2012 року (а.с.31-32). За своє життя [PERSON] залишила заповіт на користь позивача - свою онуку [PERSON] згідно умов якого заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Вказаний заповіт посвідчений 9.06.2006 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори (а.с.8-9). Вказаний заповіт за реєстровим еомером №5-555 відповідає вимогам ст.ст. 1233, 1234, 1236, 1247 та 1248 ЦК України, є дійсним на час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог. 16.11.2012 року позивачем [PERSON] було поштою направлено до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] і завірено Генеральним Консулом Торонто (Канада) за місцем проживання позивача (а.с.17). Копія спадкової справи долучена до матеріалів вказаної цивільної справи. [PERSON] була одружена із [PERSON] з 6.08.1969 року, який помер на другий день після неї - [INFO] (а.с.20, 21). [PERSON] після смерті свого брата [PERSON] через свого представника звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.23). Спірна квартира [ADDRESS] була придбана 28.10.1996 в період перебування в шлюбі подружжя [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). При цьому, суд прийшов до висновку, що вказана квартира не являється об»єктом спільної сумісної власності вказаного подружжя, а належала на праві власності особисто [PERSON] виходячи із наступного. Згідно з п. 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, які виникли після набрання ним чинності. Виходячи з того, що квартиру [ADDRESS] було придбано у жовтні 1996 року (ще до 01.01.2004 року), тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року та Сімейним кодексом України від 10.01.2002 року, тому до згаданих цивільних правовідносин необхідно застосувати як ЦК УРСР від 18.07.1963 року так і КпШС України від 20.06.1069 року. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» передбачалося, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Судом встановлено, що 23.10.1996 року згідно договору купівлі-продажу укладеного між продавцями: [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] та покупцями [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності, [PERSON], [PERSON], [PERSON] була продана кВ.[ADDRESS]. При цьому, у вказаному договорі зазначено, що угоду вчинено за 400 грн., які продавці отримали повністю від покупців до підписання договору (а.с.25). В свою чергу, 28.10.1996 року згідно договору №1-0694/96 [PERSON] купив, в [PERSON] купила [ADDRESS]. Вказана квартира продана за 100 грн. (а.с.27). Нормами ст.178 УК УРСР (в редакції 1963 року) одним із видів зобов»язань являвся завдаток. В пункті 4 угоди про завдаток між продавцем [PERSON], покупцем [PERSON] та маклером ПП «Сезам» про купівлю-продаж кв.[ADDRESS], штраф за невиконання умов договору складає 3% від вартості квартири, що відповідає 2000 доларам США, таким чином вартість квартири складала 60000 доларів США (а.с.26). В пункті 4 угоди про завдаток між продавцем [PERSON], покупцем [PERSON] та маклером ПП «Сезам» про купівлю-продаж [ADDRESS], штраф за невиконання умов договору складає 3% від вартості квартири, що відповідає 12000 доларам США, таким чином вартість квартири складала 40000 доларів США (а.с.28). Відповідно до розписки продавця квартири [ADDRESS] [PERSON] отримав від [PERSON] суму, еквівалентну 40500 доларам США (а.с.149). Суд прийшов до висновку, що спірна квартира придбана за кошти від продажу саме квартири на Хрещатику, оскільки вказані правочини були здійснені почергово протягом одного тижня, і підтверджують походження грошових коштів для їх здійснення. Виходячи із вказаного, вбачається, що кошти, отримані [PERSON] від продажу квартири на вул.Хрещатик і яка належала її сім»ї ще до укладання шлюбу з [PERSON], відповідно до 24 КпШС України були її особистими коштами за які вона і купила квартиру [ADDRESS]. Натомість, стороною відповідача [PERSON] не доведено, що спірна квартира була придбана подружжям за спільні кошти, оскільки вказаному не надано жодного належного і допустимого доказу. Отже, суд приходить до висновку про те, що двокімнатна квартира [ADDRESS] не належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та є роздільним майном яке належало особисто [PERSON] у розумінні ст. 24 КпШС України. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до умов вказаної норми такий позов може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка власними діями (бездіяльністю) заявила про свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи, оспорює або не визнає право власності позивача. Нормами ст.3 ЦПК України визначають, що кожна особа має в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки [PERSON] доведено оспорювання та невизнання саме відповідачем [PERSON] її права власності за заповітом на вказану квартиру за адресою: [ADDRESS], тому обраний спосіб захисту її права власності за заповітом визначений правильно, а саме визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на вказану квартиру. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням вимог статті 1223 ЦК України, яка передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а також те, що заповіт [PERSON] на користь [PERSON] є чиним, суд прийшов до висновку про задоволення частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS]. Натомість, позовні вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки відповідно ст.25 ЦК України, у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи, а [PERSON] померла [INFO], тому визнання за нею права власності на спірну квартиру суперечить вимогам ст.3 ЦПК України та ст.ст. 27-31 ЦПК України. Також, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов»язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на зазначену квартиру, виходячи із наступного. Як вбачається із позовної заяви приватний нотаріус [PERSON] є третьою особою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину, який не заявляв самостійних вимог щодо предмета спору по даній справі. Статус третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору визначений ст. 35 ЦПК України і залучаються чи вступають у справу зазначені треті особи, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обв'язки щодо однієї із сторін. Виходячи із вимог ст. 31 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору не є сторонами у справі та не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача. Приватний нотаріус, не є відповідачем по справі, а тому пред'явлені вимоги до нього суперечать чинному процесуальному законодавству. Крім того, при розгляді справ, зокрема щодо оспорювання правочинів, посвідчених на підставі нотаріальних дій, нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, права та обов'язки яких стосуються спору сторін, оскільки відсутня їх юридична зацікавленість в результатах розгляду справ. Враховуючи задоволення позовних вимог про визнання права власності [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS], крім того встановлено, що вказана квартира є роздільним майном подружжя, а саме: [PERSON], а тому не входить до складу спадщини після смерті [PERSON], що тягне за собою неможливість задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за ним на ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті його рідного брата [PERSON] При цьому, суд зауважує щодо визнання за [PERSON] права на спадкування обов»язкової частки [PERSON], то єдиною особою, яка мала право на обов»язкову частку у спадщині мав [PERSON] після смерті своєї дружини. Але, оскільки він помер одразу після відкриття спадщини після смерті дружини і не встиг її прийняти, прав на спадкування обоов»язкової частки у спадщині спадкоємців [PERSON] не переходить. Спадкування обов»язкової частки у спадщині здійснюється на підставах, встановлених вимогами ст.ст. 1268-1269, 1276 ЦК України відповідно до яких [PERSON] не належить до кола осіб, які мають право на обов»язкову частку. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON]: визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS]. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] про визнання право власності на спадщину - відмовити. На підставі викладеного

Outcome: partial