Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] просив визнати удаваним договір дарування жилого будинку, що розташований по [ADDRESS], укладений 08.08.2002р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; та визнати вказаний договір дарування договором купівлі-продажу. Позивач мотивував свої вимоги тим, що він та відповідачка перебувають у шлюбі з 1992р. В період шлюбу, 08.08.2002р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку, що розташований по [ADDRESS]. Позивач зазначає, що фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки [PERSON] і [PERSON] передали продавцям [PERSON] і [PERSON] кошти в сумі 4000доларів США. Передача будинку була оформлена договором дарування з тієї причини, що оформлення у нотаріуса договору дарування коштувало вдвічі дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу. Позивач вказує, що між сторонами, як покупцями і продавцями з іншої сторони були досягнуті та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу: визначений товар, а саме жилий будинок, обумовлено ціну договору, сплачено кошти за будинок, будинок був переданий покупцям в установлений строк, тощо. Таким чином, згідно положень ст.235 ЦК України позивач вважає вказаний договір дарування удаваним, який укладений з метою приховати інший договір. Останнім часом між сторонами часто виникають сварки і суперечки і між сторонами виникло питання про розподіл спільного майна подружжя, відповідачка [PERSON] повідомила позивачу про необхідність розірвання шлюбу та про те, що хоча вказаний будинок ними спільно придбаний у шлюбі, однак фактично будинок їй подарований і позивач не має прав на вказаний будинок. Крім того, [PERSON] подав позов, про розподіл спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 50% спільного майно подружжя, яке складається з: жилого будинку, що розташований по [ADDRESS], холодильника «Стінол», холодильника «Атлант», морозильної камери «Індезит», пральної машини «Самсунг», телевізора «Самсунг», м'якого куточка, шафи прихожої, автомобіля марки Фольксваген Т4 д.н.з. [NUMBER], мопеда Хонда [NUMBER], комп'ютера. Цивільні справи за вищевказаними позовами були об'єднані в одне провадження ухвалою суду. В ході судового розгляду позивач позовні вимоги уточнив, просив визнати за ним право власності на 50% спільного майно подружжя, яке складається з: жилого будинку, що розташований по [ADDRESS], холодильника «Стінол», холодильника «Атлант», морозильної камери «Індезит», пральної машини «Самсунг», телевізора «Самсунг», м'якого куточка, шафи прихожої та стягнути з [PERSON] половину вартості автомобіля марки Фольксваген Т4 д.н.з. [NUMBER], який був проданий відповідачкою без його згоди, в сумі 24500, 00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали та додатково пояснили, що строки позовної давності позивач не пропустив, оскільки дізнався про порушення свого права на майно лише в травні 2012 року, після з'ясування відносин з відповідачкою [PERSON], яка заявила, що позивач не має права власності на спільно придбаний будинок. Тому позивач вважає, що його право на майно порушене з травня 2012 року і за захистом цього права він звернувся до суду. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, подавши письмове заперечення та відповідні докази, мотивуючи тим, що позивач знав про наслідки укладення договору дарування будинку з моменту його укладення і пропустив строк позовної давності звернення до суду: як три роки згідно ст.257 ЦК України, так і 10 років згідно ч.4 ст.258 ЦК України, та не навів у позові жодної поважної причини пропуску вказаного строку. Просили в задоволенні позову відмовити. Крім того, [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила розділити майно подружжя, визнавши з нею право власності на 50% спільного майно подружжя, яке складається з мотоблоку «Рояль», газонокосилки бензинової, кутника для кухні, 2 пилососів, телевізора «Самсунг», автомобіля ВАЗ 2108д.н.з. [NUMBER], побудованої будівлі з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS], земельної ділянки по [ADDRESS]. В ході судового розгляду [PERSON] уточнила зустрічні позовні вимоги, просила розділити майно подружжя, визнавши з нею право власності на 50% спільного майно подружжя, яке складається з мотоблоку «Рояль», газонокосилки бензинової, кутника для кухні, 2 пилососів, телевізора «Самсунг», автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER], побудованої будівлі з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS], земельної ділянки по [ADDRESS], 112000,00 грн., які [PERSON] заробив на заробітках в Португалії. Крім того, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини. Мотивуючи позов тим, що під час шлюбу [INFO] року, у них з [PERSON] народилася донька [PERSON], яка на даний час є студенткою денної форми навчання Черкаського державного технологічного університету та у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, звернулася в суд з позовом до [PERSON]. про стягнення з нього аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку ( доходу ) щомісячно, до закінчення навчання даного навчального закладу. Цивільні справи за вищевказаними позовами були об'єднані в одне провадження ухвалою суду. У судовому засіданні [PERSON] та її представник зустрічний позов підтримали та наполягала на його задоволенні. [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти зустрічного позову [PERSON] заперечили. Звернули увагу суду на ту обставину, що на момент звернення позивачки до суду з даним позовом, дочка [PERSON] є повнолітньою, проживає окремою сім'єю з своїм цивільним чоловіком, навчається безкоштовно і отримує стипендію. Вказав, що він перебуває у складному матеріальному становищі, доходів не має, не працює, а тому не має достатньої матеріальної спроможності сплачувати аліменти на навчання повнолітньої дочки [PERSON]. [PERSON], як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, в судовому засіданні, звернулася з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] та [PERSON] та просила суд: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] [PERSON], [PERSON] з рівним долями, наступне майно: жилий будинок, що розташований по [ADDRESS], холодильник «Стінол», морозильну камеру «Індезит», пральну машину «Самсунг», телевізор «Самсунг», м'який куточок, шафу прихожу, автомобіль марки Фольксваген Т4 д.н.з. [NUMBER], мопед Хонда [NUMBER], комп'ютера, будівлю з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник вимоги [PERSON] не визнали, та пояснили, що майно на яке претендує [PERSON] є спільним майном подружжя [PERSON] і [PERSON], а їхня донька [PERSON] до набуття вказаного майна ніякого відношення не має. Відповідач [PERSON] та її представник вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі з 1992р. рішенням Черкаського районного суду від 23.04.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] [INFO]. 08.08.2002р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку, що розташований по [ADDRESS]. Судом встановлено, що продавці будинку [PERSON] і [PERSON] є лише односельчанами сторін і в дружніх чи родинних відносинах зі сторонами не перебувають. Також судом встановлено та обома сторонами підтверджено той факт, що будинок по [ADDRESS] сторонами придбано за 4000доларів США в 2002р. в продавців [PERSON] і [PERSON] Однак договір був укладений не купівлі продажу, а дарування, оскільки укладення такого договору коштувало вдвічі дешевше при оформленні у нотаріуса, ніж оформлення договору купівлі-продажу. При цьому були виконані істотні умови договору купівлі-продажу: визначений товар, а саме жилий будинок, обумовлено ціну договору, сплачено кошти за будинок, будинок був переданий покупцям в установлений строк, тощо. Суд приймає до уваги, як докази по справі, пояснення [PERSON] і [PERSON] дані ними в суді в якості свідків, про те, що вони у 2002 році продали [PERSON] та [PERSON] належний їм будинок за 4000доларів (США). Оформити передачу будинку, розташованого по [ADDRESS], саме по договору дарування запропонував чоловік [PERSON] - [PERSON], так як оформлення даного договору було значно дешевшим у нотаріуса ніж оформлення договору купівлі-продажу. [PERSON] та [PERSON], що обоє були при цьому присутні погодилися на дану пропозицію і в нотаріуса був оформлений договір дарування. Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підставі викладеного, суд вважає, що правочин - договір дарування жилого будинку, що розташований по [ADDRESS], укладений 08.08.2002р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - є удаваним правочином, що вчинений сторонами з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу. Вказаний договір дарування суд вважає необхідним визнати договором купівлі-продажу. Разом з тим, відповідно до ст.. 71 ЦК України ( в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Згідно зі ст.. 76 ЦК України ( в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд дає критичну оцінку твердженням позивача з приводу того, що про порушення свого права він дізнався після того, як [PERSON] запропонувала йому виїхати з будинку у 2012 році. Як встановлено у судовому засіданні, сторони з 2002 року після укладення договору дарування проживали у спірному будинку однією сім'єю, позивачу було відомо про укладення дружиною договору про придбання будинку і документи про укладену угоду він бачив ще в 2002 році. За цими документами було зареєстровано право власності [PERSON] на спірне домоволодіння. Крім того, свідки [PERSON], [PERSON], кожна окремо у судовому засіданні вказали, що обговорювали з [PERSON] даний договір перед його нотаріальним посвідченням. Тому з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що оскільки позивачу було відомо про укладення договору дарування частини будинку, строк позовної давності ним пропущено без поважних причин. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За вимогами статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем доказів поважності пропуску строку позовної давності до суду не надано. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 11 Постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З урахуванням викладених обставин, у задоволенні позову [PERSON] в даній частині слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності без поважної причини. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що за громадянкою [PERSON] 24.09.2010 року, було зареєстровано автомобіль марки Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER], тобто в період перебування її в шлюбі з [PERSON] Згідно довідки-рахунку серія ДП1 №946737 спірний автомобіль Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] продала [PERSON] 05.02.2013 року за 49000,00 грн. Вказаний автомобіль був проданий [PERSON] без згоди [PERSON], в період коли вони перебували в шлюбі. Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, розмір їх часток у спільному майні є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі Постанови), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи те, що автомобіль Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER] було набуто подружжям під час шлюбу, то вказане майно є їх спільною сумісною власністю. Натомість продаж вказаного автомобіля порушує права позивача [PERSON]. Відповідно, позивач має право на компенсацію 1/2 частини вартості вказаного вище автомобіля. При цьому суд приймає посилання позивача на те, що вартість автомобіля 49000,00 грн., оскільки вказана вартість зазначена у довідці-рахунку серія ДП1 №946737 . А отже, позивач має на компенсацію вартості спільного майна, а саме Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER], який було продано відповідачкою за 49000,00 грн. Суд не приймає до уваги пояснення [PERSON], про те, що вказаний автомобіль був придбаний за кошти, які вона позичила в [PERSON], так як будь-яких доказів відповідач суду не надала. Пояснення свідка [PERSON] про те, що вона позичила кошти в сумі 4000,00 доларів США [PERSON] і остання саме за ці кошти придбала автомобіль Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER], суд також до уваги не приймає, так як свідок є близькою подругою [PERSON], має неприязні відносини з [PERSON], про що повідомила в судовому засіданні, і при купівлі спірного автомобіля присутня не була. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля Фольксваген Т4 державний номерний знак [NUMBER] в сумі 24500,00 грн. підлягають задоволенню. Також, в судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що під час шлюбу було придбано: холодильник «Стінол», холодильник «Атлант», морозильна камера «Індезит», пральна машина «Самсунг», телевізор «Самсунг», м'який куточок, шафу-прихожу. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя /одного з них/ до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Холодильник «Стінол», холодильник «Атлант», морозильна камера «Індезит», пральна машина «Самсунг», телевізор «Самсунг», м'який куточок, шафа-прихожа є майном неподільним, як відповідач, так і позивач, не внесли відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, враховуючи, що сторони погодили зазначений вище перелік майна, суд вважає за можливе визнати за сторонами право власності на 1/2 частину вище переліченого майна за кожним і вданій частині первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Звертаючись до суду позивач по зустрічному позову - [PERSON] просила включити до спільного майна, що підлягає поділу також: мотоблок «Рояль», газонокосилку бензинову, кутник для кухні, 2 пилососа, 112000,00 грн., які [PERSON] заробив на заробітках в Португалії. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Належними, згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечив існування коштів в сумі 112000,00, а будь-яких доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] в період шлюбу даних коштів позивач за зустрічним позовом [PERSON] суду не надала. Також [PERSON] не надала суду будь-яких доказів того, що мотоблок «Рояль», газонокосилка бензинова, кутник для кухні, 2 пилососа, наявні і були придбані сторонами під час шлюбу, позивач за первісним позовом [PERSON] не визнав дане майно спільним майном подружжя. Беручи до уваги викладене вище, суд вважає, що відсутні підстави для включення зазначеного грошової суми і вище переліченого майна до складу спільного сумісного майна подружжя. Покази свідка [PERSON], який пояснив в судовому засіданні, що чоловік сестри [PERSON], [PERSON], розповідав йому що в його сестри зберігаються гроші [PERSON], суд не приймає до уваги, так як дані покази спростовуються показами [PERSON], який будучі допитаний в суді в якості свідка, пояснив, що у його дружини [PERSON] кошти [PERSON] не зберігаються, і тільки один раз [PERSON] надав [PERSON] одну тисячу євро, які вона витратила на похорон батька та на встановлення пам'ятника на його могилі. Також судом встановлено, що згідно довіреності від 13.07.2012 року, зареєстрованої в реєстрі № 1848 [PERSON] діючи на підставі доручення, уповноважив [PERSON], [PERSON] керувати, експлуатувати, розпоряджатися, зняти з обліку, поставити на облік, продати, здати в оренду, позичку, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобіля ВАЗ 2108 1989 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. В п. 1ч.2 ст. 11 ЦК України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори. Згідно п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між особою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі -продажу одна сторона (продавець)передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В силу ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Як вбачається з матеріалів справи згідно довіреності від 13.07.2012 року, зареєстрованої в реєстрі № 1848 [PERSON] діючи на підставі доручення, уповноважив [PERSON], [PERSON] керувати, експлуатувати, розпоряджатися, зняти з обліку, поставити на облік, продати, здати в оренду, позичку, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автомобіля ВАЗ 2108 1989 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі -продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Отже автомобіль марки ВАЗ 2108 1989 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] не було придбано сторонами у власність, оскільки довіреність, якою продавець уповноважив [PERSON] та [PERSON] на керування та розпорядження зазначеним транспортним засобом, не є правочином, згідно з яким відбувається перехід права власності, тому спірний автомобіль не може бути визнано спільним сумісним майном подружжя й не підлягає поділу. Згідно ст. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою КМУ від 7.09.1998 р. № 1388, - власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному випадку позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] та її представниками за обставин, викладених судом, не було доведено правомірність позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя автомобіль марки ВАЗ 2108 1989 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, [PERSON] рішенням Худяківськогої сільської ради №29-4/6 від 15.11.2012 року було надано дозвіл на замовлення проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. в [ADDRESS]. Технічна документація та державний акт на право власності на дану земельну ділянку не виготовлявся. На даній земельній ділянці [PERSON] та [PERSON] було побудовано будівлю пристосовану до житла, сарай, погріб, гараж, підведена вода, технічна інвентаризація не проводилася, інвентаризаційна справа на дане нерухоме майно не виготовлялася, об'єкт в експлуатацію не вводився. Дані обставини визнані сторонами, тому на підставі ст. 61 ЦПК України, вони доказуванню не підлягають. Згідно ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Згідно пояснень сторін спірний об'єкт нерухомого майна в експлуатацію не прийнятий, державна реєстрація права власності не проводилась. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання, інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331ЦК України). Відтак ст. 331 ЦК України, не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку, про яке просить позивачка . Крім того, в судовому засіданні сторони підтвердили, що дане будівництво було самочинним, оскільки здійснювалось без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи і належно затвердженого проекту, а визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини 3 ст. 376 ЦК України, так і ст. 331 ЦК України. Тому зустрічний позов [PERSON] в частині визнання незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і його поділ по 1/2 частині та реальний поділ між сторонами, задоволенню не підлягає. Також не підлягає задоволенню позов в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частку земельної ділянки по [ADDRESS], загальною площею 0,25 га, оскільки відповідно до Земельного кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, сторони не набули права власності на земельну ділянку, тому вона також не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сама позивачка за зустрічним позовом [PERSON] визнала в судовому засіданні, що земельна ділянка у власності [PERSON] не перебуває. Також, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої доньки, що навчається таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що дочка [PERSON] навчається на денному відділенні Черкаського державного технологічного університету та отримує стипендію, тобто додатковий дохід, проживає окремо від [PERSON] в цивільному шлюбі. [PERSON] перебуває у складному матеріальному становищі, маючи нестабільний дохід, не працює на даний час, а тому не має достатньої матеріальної спроможності сплачувати аліменти на навчання повнолітньої дочки [PERSON]. Відповідно до ст.ст.182, 199 СК України - повнолітні діти мають право на утримання від батьків у разі продовження навчання і потреби у матеріальній допомозі, до досягнення двадцяти трьох років та за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає не доведеним позивачкою той факт, що дочка [PERSON] потребує додаткової матеріальної допомоги, у зв'язку з навчанням, оскільки [PERSON] не додано жодних доказів цього, а також вважає не доведеною обставину можливості [PERSON] надавати матеріальну допомогу донці на навчання. Також, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON], як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, в якому вона просила суд: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] [PERSON], [PERSON] з рівним долями, наступне майно: жилий будинок, що розташований по [ADDRESS], холодильник «Стінол», морозильну камеру «Індезит», пральну машину «Самсунг», телевізор «Самсунг», м'який куточок, шафу прихожу, автомобіль марки Фольксваген Т4 д.н.з. [NUMBER], мопед Хонда [NUMBER], комп'ютера, будівлю з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS] - задоволенню не підлягає. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON]В та її представником не було доведено в судовому засідання ті обставини на які вони посилаються у позові і жодних доказів того, що вище перелічене майно було придбане хоча б в якійсь частині за її рахунок суду надано не було, у зв'язку з чим, зустрічні позовні [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає що судові витрати сторони повинні нести відповідно до своїх заявлених та задоволених вимог.

Outcome: partial