Jurisdiction: civil
Date: 2013-07-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 10.12.2007 між сторонами спору, та визнати недійним договір дарування земельної ділянки площею 0,16 га, розташованої у [ADDRESS], укладений 10.12.2007 між сторонами спору. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач навмисно ввів позивачку в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тобто приховав (шляхом заперечення чи замовчування) обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, якби позивач дізналась про їх існування. Тому, на думку представника позивача, оспорюваний договір має бути визнано судом недійсним. В судовому засіданні 11.04.2013 року представник позивача уточнив, що підставою для визнання договору недійсним є ст.230 ЦК України. В судовому засіданні позивачка (баба по відношенню до відповідача) та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. В судовому засіданні позивачка пояснила, що "здійснила даровизну" своєму онуку. В судовому засіданні на запитання головуючого про те, що обіцяв відповідач доглядати за позивачкою, остання відповіла, що відповідач такого не обіцяв та ніколи не доглядав за позивачкою. Крім того, позивачка повідомила про те, що наразі проживає в будинку, який є предметом спірного договору і відповідач питання про виселення позивачки з будинку не ставив. Під час розгляду справи позивачка [INFO] важко згадувала рік свого народження, дату народження не згадала та наполягала на тому, що відповідач ніколи її не доглядав. Відповідач (онук позивачки) та його представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що відповідач є онуком позивачки та доглядав за нею разом зі своєю матір'ю тому, що позивачка є його родичем, і він піклувався про неї як про свою бабусю безвідносно дій позивачки щодо дарування будинку та земельної ділянки. В судовому засіданні на запитання головуючого щодо мотивів догляду відповідачем за позивачем, останній повідомив що робив це виходячи з родинних відносин і питання про виселення позивачки питання не ставив. Крім того, представник відповідача під час розгляду справи усно заявила про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали, допитавши свідків, вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 10.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки (далі - Договір дарування земельної ділянки), відповідно до якого позивач подарувала відповідачеві земельну ділянку, площею 0,167 га, що розташована на території [ADDRESS] (п. 1 Договору дарування земельної ділянки). Згідно п. 6 Договору дарування земельної ділянки сторони свідчать, що цей договір не приховує іншого правочину та відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. 10.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку (далі - Договір дарування житлового будинку), відповідно до якого позивач подарувала відповідачеві житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (п. 1 Договору дарування житлового будинку). Згідно п. 9 Договору дарування житлового будинку дарувальник та обдарований, стверджують, що договір цей не приховує іншого правочину та відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Свідок, [PERSON] показала, що конфлікт між позивачкою та відповідачем виник коли позивач захворіла, а відповідач відмовився "обходити позивачку". Також свідок показала, що на яких умовах вчинено договір дарування їй не відомо, а позивачка наразі проживає в спірному будинку і перешкод у такому проживанні ніхто не чинить. Свідок [PERSON] (чоловік онуки позивачки) показав, що відповідач відмовився доглядати за позивачем. На запитання суду чому свідок вважає, що відповідач має доглядати позивача? Свідок відповів, що це українська традиція: коли віддали майно - той і має доглядати. Також свідок повідомив, що про те, що позивач подарувала хату відповідачу, останній дізнався близько двох років тому. Свідок [PERSON] (син позивачки) показав, що коли позивач хворіла, то він забрав її до себе в квартиру, а після одужання завіз назад в Гребінки. Свідок зазначив, що він знав, що позивачка подарувала будинок відповідачу на умовах, що відповідач обіцяв доглядати позивачку. Також свідок вказав, що відповідач перебрався до хати позивачки та встановив там двері, вікна, паркан і певний час проживав разом з позивачкою. Свідок вказав, що позивачку з будинку ніхто не виганяв, відповідач обробляв город, а бабуся користувалася врожаєм. Свідок [PERSON] (донька позивачки, мати відповідача) показала, що позивачка стверджувала, що перепише хату на відповідача. Також свідок показала, що позивача з хати не виганяли, хату продавати не планували. Крім того, свідок зазначила, що з травня 2013 року у зв'язку з конфліктною ситуацією припинили доглядати за бабусею, натомість сплачують комунальні платежі. Свідок показала, що нотаріус посвідчувала договір на дому у позивачки і під час посвідчення нотаріус роз'яснила позивачці наслідки укладення такого правочину. Свідок [PERSON] (сусід мати відповідача) показав, що позивачка приїзжала гостювати в сім'ю відповідача, і сидячи на вулиці на лавці розповідала свідку про те, що зробила "даровизну онуку". Також свідок показав, що сім'я [PERSON] допомагала позивачці у веденні господарства. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (така ж правова позиція викладена в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Виходячи з предмету та підстав позову (ч. 1 ст. 230 ЦК України) позивач має довести перед судом наявність умислу у відповідача на введення позивача в оману, вчинення відповідачем обману (у формі дії або бездіяльності) та наслідку у вигляді укладення договору саме під впливом обману. Під час розгляду справи, ні позивачем, ні його представником не доведено перед судом факту вчинення відповідачем, або іншою особою, яка діяла на користь відповідача, певних винних, навмисних дій щодо запевнення позивача про такі властивості і наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Інші доводи позивача, його представника не мають правового значення при вирішенні цієї справи в межах заявлених позовних вимог. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд відзначає, що позивач, його представник під час розгляду справи по суті, посилалися на те, що оспорюваний договір, має бути визнано недійсним на підставі 229, 235 ЦК України. Тому суд, виходячи з норм ст.ст. 10, 11 ЦПК України,вважає за необхідне роз'яснити, що сформульовані позивачем предмет та підстава позову визначає предмет доказування у справі, до складу якого не входить доведення фактів з якими закон пов'язує такі наслідки, як визнання правочину недійсним (ст. 229, 235 ЦК України). Натомість вказане означає, що позивач не позбавлений звернутися до суду з позовом на інших підставах, ніж ним вже було зроблено у межах цієї справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed