Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом в якому зазначає, що у серпні 2010 року виконувалося рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09.06.2010 року про її виселення [PERSON] та її дітей з [ADDRESS]. Зайшовши до будинку позивач побачила відсутність багатьох речей, на дворі валялися телевізор та холодильник, які були у непридатному для користування стані. Окрім цього, на її твердження відповідач знищила ще багато речей на загальну суму 3220 грн. за сім років свого проживання в її будинку вона також винна їй 8000 грн. Також вважає, що неправомірними діями відповідача їй була заподіяна і моральна шкода. Просила суд стягнути з відповідача 11 220 грн. заподіяних матеріальних збитків і 20 000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивачка та її представник, вимоги викладені у позовній заяві підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно у належній формі, про що в матеріалах справи є розписка. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що згідно ухвали Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15.04.2013 року [PERSON] повторно виселено разом з її дітьми з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та вселена [PERSON] та її онук. 24.07.2013 року державним виконавцем Андрієнко С.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 6/318/15/2013 від 16.07.2013 року. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1192 ЦК України передбачено - розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України потерпіла особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, у відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час звернення до суду [PERSON] не надала належних документів, які підтверджують фактів заподіяння матеріальної шкоди відповідачем, розмір майнової шкоди, витрати на відновлення пошкодженого майна, як-то: кошторис збитків і ремонтно-відновлювальних робіт; висновок незалежного експерта, який має відповідну ліцензію, про заподіяні збитки; рішення правоохоронних органів щодо встановлення вини [PERSON] прийнятого за заявами [PERSON] (наприклад, постанови: про притягнення до адміністративної відповідальності або закриття кримінальної справи; вироку суду тощо). Акти від 08.10.203 року та від 11.12.2013 року, як і довідка директора КП «Кам?янсько-Дніпровський ринок», що містяться в матеріалах справи суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять конкретних даних про заподіяння шкоди саме [PERSON] Зазначені документи носять суто інформаційний характер, а отже не тягнуть за собою ніяких юридичних наслідків. Судом не встановлено обставин, які б підтверджували наявність заподіяння матеріальних збитків у сумі 3220 грн. До твердження позивачки, що [PERSON] повинна їй сплатити 8000 грн. за проживання в її будинку, з огляду на те, що вона вносила таку плату за своє проживання протягом 40 місяців по 200 грн. нинішньому наймодавцю житла, ставиться критично, оскільки позивачка не надала суду доказів, які б достовірно свідчили про це. Так, укладатися договір найму житла відповідно до ст. 811 ЦК України повинен у письмовій формі (вона може бути надана договору як шляхом складання єдиного документу, підписаного сторонами, так і іншими способами, що передбачені у ст. 207 ЦК). Втім, недодержання сторонами договору найму житла вимог закону щодо обов'язкової письмової форми договору не тягне за собою визнання його недійсним - у такому разі діє загальне правило, передбачене ч. 1 ст. 218 ЦК України щодо позбавлення сторін (при виникненні спору) права посилатися на показання свідків для підтвердження як самого факту укладення договору найму житла, так і будь-яких умов, на яких зазначений договір було укладено. У таких випадках допустимими доказами можуть бути лише письмові та прирівняні до них докази - суд при винесенні рішення не буде брати до уваги свідчення свідків. Твердження позивача щодо заподіяння їй моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. також нічим об'єктивно не підтверджуються, а отже суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, витрати по справі в силу приписів норми ст. 88 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 23, 207, 218, 811, 1166, 1167, 1192 ЦК України,

Outcome: dismissed