Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх повнолітньої доньки: [PERSON], [INFO], у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду, тобто з 11 жовтня 2013 року і до закінчення донькою навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років. У судове засідання для розгляду справи по суті, позивач та відповідач не прибули, але були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду. До початку розгляду справи судом по суті, позивач (20 грудня 2013 року) подала клопотання про розгляд справи та ухвалення рішення по суті спору за її відсутності. Відповідач (20 грудня 2013 року) подав заяву про визнання позову у повному обсязі та зазначив, що визнає позов добровільно та безумовно, правові наслідки такого визнання йому відомі, зрозумілі, а їх роз’яснення з боку суду не потребує. Як і позивач, просив суд розглянути справу та ухвалити рішення по суті спору за його відсутності. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Оскільки відповідач правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався, та визнав позовні вимоги повністю, а позивач доводила свої вимоги тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, суд на основі всебічного, повного, об’єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON] [INFO], та відповідач, [PERSON] [INFO], перебували у шлюбі, який було розірвано 18 травня 2000 року Рубіжанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, про що було зроблено актовий запис №166 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 5). Позивач та відповідач мають спільну доньку: [PERSON], яка народилась 13 жовтня 1995 року, про що 21 листопада 1995 року Рубіжанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області було зроблено актовий запис №588 та видано свідоцтво про народження (а.с. 6). [PERSON], проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні, а на час звернення позивача з позовом до суду, досягла повноліття і продовжує навчання (а.с.1-2,3,6). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в яких між ними, як батьками повнолітньої доньки, виник спір щодо виконання ними батьківського обов’язку з утримання своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, та в якому батько не виконує вказаний обов’язок добровільно. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов’язані утримувати дітей до їх повноліття. Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обов’язок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може бути продовжений. Судом встановлено, що донька позивача та відповідача: [PERSON] на день звернення позивача до суду досягла повноліття (а.с.6). З першого вересня 2013 року [PERSON] навчається у Рубіжанському індустріально-педагогічному технікумі на денній формі навчання за спеціальністю повар і не працює (а.с.1,3), що свідчить про її потребу у матеріальній допомозі, а тому необхідності її утримання на час навчання. Позивач визнав позовні вимоги (а.с.24). При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В силу положень частини третьої статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку чи сина, які продовжують навчання, мають як самі дочка чи син, які продовжують навчання, так і той із батьків, з якими вони проживають. Враховуючи наведене та те, що [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] (а.с.4), яка і подала позов (а.с.1-2), а відповідач при цьому позовні вимоги визнає (а.с.24), суд вважає, що [PERSON] має право на стягнення аліментів з [PERSON], як другого з батьків, на утримання повнолітньої доньки [PERSON], як такої, що продовжує навчання, з дати подання позову і до припинення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини першої статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини першої статті 182 Сімейного кодексу України обставинами, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач є інвалідом другої групи, ніде не працює (а.с.1,24). Наявність інших обставин, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів, матеріалами справи не підтверджується. Тому, враховуючи встановлені судом обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, суд вважає, що аліменти у розмірі однієї четвертої частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] є достатніми. З огляду на це, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial