Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Франс Гардінер Україна» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Франс Гардінер Україна») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про визнання наказу недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 17.07.2012 року на підставі заяви [PERSON] від цієї ж дати, [PERSON], який був на той час директором підприємства відповідача, було видано Наказ №02/1707/12 про звільнення [PERSON] з посади заступника директора за угодою сторін з 09.08.2012 року. Вважаючи, що зазначений Наказ було видано відповідачем з порушенням трудового законодавства, позивач просить суд його скасувати. Ухвалою суду від 25.11.2013 року відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.12.2013 року. В судовому засіданні, яке відбулось 23.12.2013 року представники позивача підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представники відповідача у даному судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили, пославшись на відповідність спірного Наказу вимогам закону, безпідставність заявлених вимог та невірне обрання позивачем способу захисту свого права. Також просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, 17 липня 2012 року ТОВ «Франс Гардінер Україна», в особі директора [PERSON], видано Наказ по особовому складу №02/1707/12, за яким звільнено [PERSON] з посади заступника директора за угодою сторін з 09 серпня 2012 року на підставі її письмової заяви від 17 липня 2012 року. Позивач вказуючи на недоліки при написанні [PERSON] заяви про звільнення та невідповідності Наказу №02/1707/12 від 17.07.2012 року вимогам трудового законодавства, просить суд захистити право позивача шляхом скасування спірного Наказу. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою юридичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання наказу про звільнення недійсним, позивачем не доведено яким чином порушується його право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, а посилання його представників на порушення спірним Наказом прав позивача шляхом стягнення в подальшому грошових сум будь-чим не підтверджено та спростовується матеріалами справи. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вважаючи, що спірний Наказ не відповідає вимогам трудового законодавства та порушує права позивача, останній не позбавлений можливості самостійно його скасувати, що свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту його прав. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування визначеного трудовим законодавством місячного строку позовної давності з підстав його пропуску позивачем для звернення до суду, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А частиною 1 ст. 258 цього Кодексу визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною першою ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. А згідно ч. 3 цієї статті для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Тобто, зазначеною правовою нормою визначені спеціальні строки позовної давності на звернення працівника з позовом до суду про його звільнення, а також власника в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, водночас до вимог власника підприємства про визнання недійсним наказу про звільнення спеціальна позовна давність не застосовується. З огляду на безпідставність доводів позивача та невірним обранням ним способу захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed