Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приватбанк» про визнання недійсними договору про надання та використання платіжної картки та договору про відкриття рахунку. Позовні вимоги мотивує тим, що 06.03.2008 року ним згідно відповідної заяви №1304140500047337096 відкрито картковий рахунок та видано йому платіжну картку «Visa Gold клуб», а отже укладено договір про надання та використання платіжної картки та договір про відкриття рахунку . Зазначає, що вказані договори укладені з порушенням письмової форми, а банк, надавши йому кошти у кредит, фактично ввів його в оману, так як в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування тощо. Просить суд на підставі вимог ст.207, 230 ЦК України визнати недійсними договір про надання та використання платіжної картки і договір про відкриття рахунку від 06.03.2008 року, що укладені між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених в письмових запереченнях. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Судом встановлено, що 06.03.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір, за яким позивачу надано фінансовий кредит у розмірі 7000 грн. шляхом перерахування вказаних коштів на картковий рахунок та видачу [PERSON] кредитної картки «Visa Gold клуб» [NUMBER] (а.с.29). В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] вказував про недотримання банком належної письмової форми договору та фактичне неотримання ним коштів, як на підстави визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір, спір щодо якого вирішено у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Вказаний правочин укладений сторонами у відповідності до вимог ст.634 ЦК України і являється договором приєднання, так як [PERSON] приєднався до запропонованого договору, умови якого визначені банком у стандартних формах. Вказана обставина вбачається із заяви №1304140500047337096 від 06.03.2008 року (далі - заява від 06.03.2008 року), що підписана [PERSON] (а.с. 29). Позивач у позовній заяві підтвердив факт підписання ним особисто зазначеної заяви (а.с. 3). Крім того, згідно заяви від 06.03.2008 року невід'ємною частиною вказаного кредитного договору являються Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 30-33), а також Тарифи банку (а.с.8), з якими позивач ознайомився при укладенні кредитного договору, про що підписався в заяві (а.с. 29). За змістом розділу «Введення» Умов та Правил надання банківських послуг, останні визначають умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні картки. Підписана та заповнена заява клієнтом банку заява разом з Тарифами банку та Умовами та Правилами надання банківських послуг являють собою укладений договір. Викладення Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку російською мовою, на що посилався представник позивача, в даному випадку не заборонено чинним ЦК України при укладенні правочинів приватними фізичними та юридичними особами, а тому дана обставина не може бути підставою для визання правочину недійснимю Суд також не бере до уваги надані представником позивача [PERSON] витяги із офіційного інтернет-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк» зміст Умов та Правил надання банківських послуг та зразка заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.50-52), оскільки, вказані документи діють на даний час і не були чинним на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин. За таких обставин суд вважає, що сторонами належним чином дотримана письмова форма договору. Посилання позивача про те, що між сторонами фактично було укладено не один кредитний договір, а два окремих договори - договір про надання та використання платіжної картки та договір про відкриття рахунку, суд не бере до уваги, так як вони спростовуються вищенаведеними висновками суду. Крім того, позивач, підписавши заяву та отримавши кредитну картку, вчинив дії, що свідчать про прийняття ним умов кредитного договору, оскільки, [PERSON] неодноразово знімав кредитні кошти із картки та повертав наявну у нього кредитну заборгованість, що вбачається із виписки банку про рух коштів по рахунку (а.с.60-67). Доводи позивача та його представника на те, що грошей з відкритого на її ім'я позичкового рахунку [PERSON] не отримував та не знімав не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. Зазначені висновки щодо подібних правовідносин викладені у постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року у справі № 6-63 сц 12 (рішення № 25300186 в Єдиному державному реєстрі судових рішень). Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Позивач та його представник в обґрунтування позовних вимог також посилалися на те, що між сторонами укладено споживчий кредит і банком в порушення вимог Закону України ««Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надано [PERSON], як споживачу, усю необхідну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування тощо. Із змісту ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Отже, основною ознакою, що відрізняє споживчий кредит є те, що кредитні кошти надаються споживачу для придбання продукції (товар, робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб). Із змісту заяви [PERSON] від 06.03.2008 року вбачається, що банком був наданий позивачу фінансовий кредит у вигляді кредитних коштів у розмірі 7000 грн. і сторонами правочину не обумовлено для чого саме такі кошти надаються, а тому суд вважає безпідставними вищезазначені доводи позивача та його представника про порушення прав позивача, як споживача в розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 9.12 Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Пунктом 6.4 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що у випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобов'язаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком (у випадку, якщо вона є), в тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку письмово проінформувати банк про це протягом 35 днів з моменту списання. Отже, сторони, укладаючи зазначений договір, досягли згоди, що по закінченню строку його дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступило письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а відтак продовжується строк дії кредитного договору, тобто, момент досягнення домовленості вважається таким, що настав. Таким чином, на підставі умов кредитного договору, строк дії картки та строк дії кредитного договору поновлюється кожного разу зі спливом терміну дії карти. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору, 06.03.2008 року, ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, позивач не надав банку письмової заяви про закриття картрахунку. За таких обставин строк дії картки, у тому числі і строк дії кредитного договору, пролонгувався з кожним роком і на даний час діє до 06.03.2014 року, а тому доводи позивача про закінчення строку дії договору суд вважає безпідставними. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що всупереч ст. 60 ЦПК України позивач та його представник не довели та не підтвердили жодними належними та допустимими доказами факт умисного приховування працівниками банку будь-яких обставини, які впливають на вчинення оспорюваного правочину. Отже, при укладенні оспорюваного позивачем правочину, суд не вбачає порушень вимог ст. ст.203 - 210, 215, 216, 230, 1054 Цивільного кодексу України, а тому приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed