Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" в якому просить поновити її на роботі, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач та її представник - адвокат Волобуєва В.Г., що діє на підставі угоди про надання юридичної допомого в судовому засіданні пояснили, що позивач працює на посаді фахівця з просування медичних препаратів в ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" з 11.01.2011 року згідно трудового договору. На початку жовтня 2012 року в позивача виник конфлікт з керівництвом, підставою цього конфлікту була не виплата їй бонусів, що були нараховані за виконання плану в третьому кварталі 2012 року в системній програмі "Оптима" і які дивним чином зникли. Про всі конфлікти позивач повідомляла керівництво в м. Києві, але питання не вирішувалося. 01.11.2012 року після спілкування з керівником [PERSON], яка погрожувала позивачу звільненням, вона написала заяву про звільнення за згодою сторін від руки, але не вказала дату складання документу. Куди позивач поклала заяву вона не пам'ятає. А 05.11.2012 року у [PERSON] погіршилося самопочуття і вона звернулася до лікаря. З 05.11.2012 по 30.11.2012 р. позивач перебувала на лікарняному. Під час перебування на лікарняному, позивачу надійшло повідомлення № 6433/1 від. 08.11.2012 року про те, що її було звільнено. Того ж для [PERSON] написала повідомлення ТОВ "Санофі-Авентіс Україна", що вона не подавала заяву про звільнення, і не збирається цього робити, але її прохання залишилося не розглянутим. 04.12.2012 року позивач, приїхавши до головного офісу ТОВ "Санофі Авентіс" була ознайомлена з наказом від 07.11.2012 року про її звільнення на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, позивач вважає, що були порушені її трудові права, а саме: вона не подавала заяву про звільнення за згодою сторін; між нею і товариством не було домовленості ні в усній ні письмовій формі про цю підставу припинення трудового договору; позивача було звільнено коли вона перебувала на лікарняному. Вважала звільнення, а так само і наказ від 08.11.2012 року про її звільнення незаконними, просила суд позов задовольнити. Позивач також вказала, що, 07.11.2012 року вона була звільнена без законної підстави. Час вимушеного прогулу з дня звільнення необхідно обраховувати з 01.12.2012 року по день винесення судового рішення. В зв'язку з незаконними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що нею були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення її прав та глибину душевних страждань, вважала за необхідне стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. Представник відповідача ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" Соколова О.А., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала також до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, вважає, що обставини, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними і не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Позивач з 11 січня 2011 року працювала у Відповідача на посаді фахівця з просування медичних препаратів (Наказ № К-74 від 11.01.2011р.). В середині жовтня 2012 року Позивач повідомила свого безпосереднього керівника, менеджера з питань регіонального розвитку, [PERSON], що вона більше не хоче працювати у Відповідача та бажає звільнитись за угодою сторін. У зв'язку з цим Позивачці п. [PERSON] було запропоновано написати відповідну заяву про звільнення. Оскільки Позивач потребувала часу для пошуку нової роботи, то на її прохання між Позивачем та Відповідачем датою звільнення було погоджено 01 грудня 2012 року. Тоді ж, в середині жовтня 2012 року, Позивач написала заяву на ім'я Генерального директора про звільнення з роботи за угодою сторін з 01 грудня 2012 року, яка була передана до офісу Відповідача (м. Київ) через Керівника зовнішньої служби відділу генеричних препаратів, п. Сібірякова М.Ю. З рахуванням попередньої досягнутої домовленості між Позивачем та Відповідачем, 07 листопада 2012 року на підставі заяви Позивача Відповідачем було видано Наказ № К-91/12 про звільнення Позивача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 грудня 2012 року. 08 листопада 2012 року Відповідачем на адресу Позивача надіслано повідомлення № 6433/1, в якому було зазначено про видання Наказу про звільнення, необхідність з'явитися до офісу Відповідача для отримання трудової книжки, повернення роботодавцю належних останньому матеріальних цінностей, обладнання та службового автомобіля. 09 листопада 2012 року Відповідач отримав від Позивача заяву, в якій вона просила вважати її заяву про звільнення за угодою сторін з 01.12.2012р. недійсною. У відповідь на її заяву Позивача було повідомлено про те, що чинним законодавством України не передбачена можливість відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку звільнення за угодою сторін. 04 грудня 2012 року Позивач з'явилась до офісу Відповідача, де їй було запропоновано повернути Відповідачеві обладнання та матеріальні цінності у зв'язку з припиненням трудових відносин та факт приймання-передачі засвідчити шляхом складання відповідного акту. Проте Позивач відмовилась повернути Відповідачеві належне йому майно, включаючи службовий автомобіль, ключі від нього та документи, про що працівниками Відповідача було складено Акт № 1 від 04.12.2012р. Наразі автомобіль та інше майно Відповідача залишається у незаконному володінні та користуванні Позивача, про що Відповідачем було подано заяву до міліції. Крім того, 04 грудня 2012 року Позивачу було надано копію Наказу про звільнення № К-91/12 від 07.11.2012р., про що свідчить підпис Позивача на Наказі. При цьому від отримання трудової книжки та від проставляння особистого підпису у особовій картці і у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Позивач відмовилась, на засвідчення чого працівниками Відповідача було складено Акт № 2 від 04.12.2012р. 07 грудня 2012 року Позивачу було направлено письмове повідомлення № 6841/1 від 06.12.12 р. про необхідність отримання трудової книжки та можливість відправлення трудової книжки поштою у разі отримання Відповідачем відповідної письмової згоди Позивача на це. Однак, будь-яких повідомлень від Позивача щодо відправлення трудової книжки поштою, Відповідач не отримував. Оскільки Позивач відмовилась отримати трудову книжку при звільненні, а пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, то трудова книжка Позивача зберігається у відділі кадрів підприємства Відповідача. Відповідач заперечує проти вимог Позивача про поновлення на роботі в ТОВ "Санофі-Авентіс Україна", стягнення з Відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу враховуючи наступне. В обґрунтування свого позову Позивач посилається, зокрема, на те, що заяву про звільнення за згодою сторін вона написала після спілкування зі своїм керівником, п. [PERSON], яка, начебто, погрожувала їй звільненням. Однак, при цьому Позивач не наводить у своїй позовній заяві посилання на будь-які докази, якими може бути підтверджено наявність погроз з боку керівництва та в чому вони виражались. Позивач також вважає, що були порушені її трудові права, а саме: - вона не подавала заяву про звільнення за згодою сторін; - між нею та Відповідачем не було домовленості ні в усній ні письмовій формі про таку підставу припинення трудового договору; її було звільнено, коли вона перебувала на лікарняному. Відповідач не погоджується з вищенаведеними твердженнями Позивача, виходячи з наступного. Оскільки у відповідача знаходиться оригінал заяви позивача про звільнення за угодою сторін з 01.12.2012 р., яка була написана позивачем від руки, то твердження Позивача про те, що заяву про звільнення за згодою сторін вона не подавала, є безпідставним та не відповідає дійсності. Отже, складання Позивачем заяви про звільнення за угодою сторін та передача заяви Відповідачеві підтверджує бажання Позивача припинити трудові відносини з Відповідачем на підставі п.1 .ч.І ст. 36 КЗпП України. В свою чергу, Відповідач погодився із заявою Позивача про звільнення та оформив свою згоду шляхом видання Наказу про звільнення № К-91/12 від 07.11.2012 р. Таким чином, між Позивачем та Відповідачем було досягнуто згоди щодо підстави припинення трудових відносин - угода сторін (п.1 ч.І ст. 36 КЗпП України) та дати звільнення - 01 грудня 2012 року. Оскільки між сторонами не було взаємної згоди щодо анулювання попередньої домовленості про звільнення Позивачки за п.1 ч.І ст. 36 КЗпП України з 01.12.2012р., то Наказ про звільнення № К-91/12 від 07.11.2012р. не було скасовано Відповідачем та 01 грудня 2012 року Позивача було звільнено на законних підставах. Відповідач вважає, що при поданні позовної заяви Позивачем не було враховано, що угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору та відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Враховуючи те, що заява про звільнення була написана Позивачем більше, ніж за місяць до звільнення, а після подання заяви про звільнення Позивач на роботу практично не виходила, то відсутні підстави вважати, що заява Позивача про звільнення за угодою сторін не відповідає її волевиявленню. Посилання Позивача на те, що Відповідач порушив її трудові права, оскільки звільнив її в період тимчасової непрацездатності є також абсолютно безпідставним. По-перше, Позивач не була звільнена в період тимчасової непрацездатності, оскільки востаннє Позивач перебувала на лікарняному з 05 по 30 листопада 2012 року, а звільнення Позивача відбулося 01.12.2012р., тобто після завершення періоду тимчасової непрацездатності. По-друге, відповідно до ч.З ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, вимога частини 3 статті 40 КЗпП України стосується лише тих випадків, коли звільнення працівника відбувається з ініціативи роботодавця. Оскільки Позивача було звільнено на підставі п.1 ч.І ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, то норма ч.З ст. 40 КЗпП України, яка забороняє роботодавцю звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності, в даному випадку не застосовується і, відповідно, не була порушена Відповідачем. З урахуванням всього вищевикладеного Відповідач вважає, що трудові права Позивача не було порушено, звільнення Позивача проведено на законних підставах та з дотриманням порядку, передбаченого КЗпП України. Тому вимоги Позивача про поновлення на роботі та стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, не підтверджуються жодними доказами і задоволенню не підлягають. Відповідач заперечує проти вимоги Позивача про стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та повідомляє наступне: Обов'язок роботодавця по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Як вбачається із заперечень, Відповідач не порушував трудових прав та інтересів Позивача, а тому в даному випадку відсутні підстави для задоволення вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди. Крім того, заявляючи вимогу про стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн., Позивач не зазначає в чому полягає втрата нею нормальних життєвих зв'язків, яких додаткових зусиль було нею докладено для організації свого життя та якими доказами це підтверджується. Беручи до уваги усе вищевикладене, відповідач у задоволенні вимог Позивача про поновлення на роботі, стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., просив відмовити повністю. Дослідивши наявні у справі фактичні дані, вислухавши надані в ході судового розгляду пояснення позивача, його представника, представника відповідача, допитавши в якості свідків позивача [PERSON] і [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що 11.01.2011 між ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" в особі генерального директора Жан-Поль Шоєр та [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір, копія якого є в матеріалах справи, яким відповідач прийняв позивача на посаду фахівця з просування медичних препаратів, з робочим часом - 40 годин на тиждень. У період з 05.11.2012 по 30.11.2012 позивач перебувала на лікарняному. В цей же період, 08.11.2012, вона отримала повідомлення від відповідача про своє звільнення за угодою сторін з 01.12.2012, фактично ж з наказом про звільнення ознайомилась лише 04.12.2012. В судовому засідання позивач пояснила, що внаслідок виниклого конфлікту із співробітником ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" [PERSON] вона написала бланк заяви про звільнення за угодою сторін, дату складання вказаної заяви вона не зазначала і у подальшому безпосередньо керівнику товариства її не передавала, жодної домовленості з ним про умови звільнення не обговорювала, як її заява опинилась у відповідача вона не знає. У день отримання повідомлення про звільнення вона письмово звернулась до відповідача з проханням вважати написану нею заяву по звільнення недійсною, оскільки вона не відповідала її волевиявленню. Так, в матеріалах справи є копія заяви позивача, поданої нею на ім'я голови представництва ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" Жан Поля Шоера із проханням звільнити її за погодженням сторін з 01.12.2012 року. Дата складання цієї заяви не проставлена. На підтвердження факту перебування на лікарняному позивач подала лікарняний лист, копія якого є в матеріалах справи. Згідно вказаного лікарняного листа, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 05.11.2012 року по 30.11.2012 року включно. В ході розгляду справи позивач також пояснила, що середній розмір заробітної плати за місяць під час її роботи у відповідача складав 8108 (вісім тисяч сто вісім) грн. 74 коп., про що вона надала відповідне клопотання з розрахунком розміру середньої заробітної плати. Проти вказаного розрахунку відповідач не заперечував. Матеріали справи містять копію наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 07.11.2012 року, яким трудовий договір із [PERSON] припинено з 01.12.2012 року. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що також раніше працювали на ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" і були звільнені, наступним чином: під час проведення тренінгів всім працівникам ТОВ "Санофі-Авентіс Україна" було роз'яснено, що в разі розірвання трудового договору з товариством по будь-якій причині працівник повинен надіслати на адресу роботодавця заяву про звільнення через електронний засіб зв'язку із свого корпоративного комп'ютера (даний комп'ютер має ключ який знає лише користувач даного засобу), одночасно з цим працівник повідомляє свого безпосереднього керівника шляхом подачі письмової заяви про звільнення. Саме такий шлях звільнення і пройшли свідки згідно інструкції, яка їм була роз'яснена на тренінгах представниками ТОВ "Санофі- Авентіс Україна". Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до пункту 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору може бути угода сторін. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ст.36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк визначений сторонами. Працівник не може бути звільнений за п.1 ст.36 КЗпП без взаємної угоди сторін, або якщо одна із сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Разом з тим суд вважає, що фактична домовленість між позивачем і відповідачем про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України досягнута не була. Вказане випливає з того, що позивач складену заяву про звільнення безпосередньо роботодавцю або уповноваженому ним органу не передавала, умови звільнення з роботодавцем не обговорювала. Крім того, наказ про припинення трудового договору із позивачем видано відповідачем на підставі не належним чином оформленої заяви, дата складання якої не проставлена, відомостей, що вказана заява пройшла яку-небудь внутрішню реєстрацію на підприємстві також відповідачем не надано. Підтвердженням того, що позивач не бажав звільнятись з 01.12.2012 є й те, що після отримання повідомлення про своє звільнення від 08.11.2012 вона цього ж дня інформувала відповідача про недійсність заяви на підставі якої її було звільнено. Доводи представника відповідача про те, що позивач домовилась про своє звільнення з [PERSON], яка є її безпосереднім керівником, судом до уваги не приймаються, оскільки згідно наявних у матеріалах справи документів [PERSON] не має повноважень приймати на роботу та звільняти працівників і не є уповноваженою від роботодавця особою, що вирішує кадрові питання. Тому, навіть при існуванні факту розмови між нею і позивачем про звільнення останньої, таку розмову не можна вважати домовленістю (угодою) між працівником і роботодавцем в розумінні вимог норм п.1 ст.36 КЗпП України. Крім того вбачається, що при проведенні звільнення [PERSON] відповідачем допущено погіршення становища працівника порівняно із законодавством про працю. Так, звільнення позивача відбулося у суботу 01.12.2012. За поясненням позивача, свідків та представника відповідача на товаристві існує два вихідних дні - субота і неділя. Таким чином, звільнення позивача відбулося у вихідний день. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Таким чином, звільнення позивача мало б відбутися у найближчий робочий день. За таких обставин суд вважає, що відповідачем було порушено порядок звільнення позивача з займаної посади, який передбачений ст.36 КЗпП України, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення з роботи [PERSON] не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні її на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Цей термін складає сім місяців починаючи з грудня 2012 року по червень 2013 року включно. Враховуючи не оспорюваний сторонами розмір середньомісячного заробітку позивача в сумі 8108,74 грн., загальна сума коштів, яку відповідач має виплатити позивачу за час вимушеного прогулу за період з грудня 2012 року по червень 2013 року включно складає 56761,18 грн. (8108,74 грн. х 7 місяців). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач зазначає, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки її фактично звільнили з роботи незаконно, позбавивши засобів до існування. Вказане впливає на відносини в сім'ї та приносить їй психологічні переживання, і всі зазначені моральні страждання нанесені їй незаконними діями відповідача негативно відображаються на її здоров'ї. Враховуючи викладені обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку суду, відповідач повинен відшкодувати [PERSON] моральну шкоду в заявленій нею сумі 10000 (десять тисячі) гривень. Відповідно до ст.235 КЗпП України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача в дохід держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнено на підставі Закону України "Про судовий збір". На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved