Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та витребування оригіналу правовстановлюючого документу, в якому зазначив, що у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 17,16 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Зазначена земельна ділянка, разом з державним актом, що посвідчує право власності [PERSON] на цю землю, перебувають у незаконному користуванні відповідача [PERSON], який добровільно повертати їх відмовляється, що і змусило позивача звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні, до розгляду судом справи по суті, представником позивача [PERSON] згідно довіреності від 25.03.2013 року, було змінено предмет і підстави позову. Посилаючись на укладення 03.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] договору оренди вищевказаної земельної ділянки, за яким повністю не розкрита, а подекуди взагалі не передбачена низка істотних положень визначених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема: об’єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату та умови збереження стану об’єкта оренди, просив визнати вказаний правочин недійсним, витребувати у відповідача зазначену земельну ділянку, яка перебуває у нього незаконно та стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з’явився. Надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з’явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином (телефонограмою). Заяв про розгляд справи за його відсутності не направляв, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа без самостійних вимог - відділ Держземагенства у Новобузькому районі Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечив, втім направив до суду заяву про можливість розгляду справи за відсутності їх представника, заперечень проти позову не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що громадянину [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 044772 від 08.05.2001 року належить земельна ділянка площею 17,16 га, що розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, яка виділена йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 03 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 49 років. Зазначений договір зареєстровано Новобузьким округом реєстрації Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 13.05.2008 року за р./№ 040802005039. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на час укладення спірного договору) визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 цієї статті, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Представлений третьою особою - відділом Держземагенства у Новобузькому районі Миколаївської області договір оренди спірної земельної ділянки (копія) загалом відповідає Типовій формі договору оренди землі, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004 року, проте вимоги щодо змісту договору оренди землі, встановлені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», які є істотними умовами цього виду договору, не розкриті належним чином. Зокрема, в розділах «Предмет договору» і «Об'єкт оренди» зазначено лише земельна ділянка сільськогосподарського призначення, її розмір та її нормативна грошова оцінка, але не зазначено місце розташування земельної ділянки. Хоча в п. 1 договору вказано, що земельна ділянка знаходиться на території Баратівської сільської ради, проте відсутнє позначення за місцем її розташування і дані про встановлення меж земельної ділянки відповідно до затвердженого проекту її виділення у порядку землеустрою. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» невідємною частиною договору оренди землі є акт приймання-передачі об’єкта оренди. Відповідно до ст. 17 цього закону передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом прийому-передачі. Однак, акт приймання-передачі земельної ділянки позивач суду для ознайомлення не надав, а Відділ Держземагенства у Новобузькому районі направив на запит суду лише копію договору оренди землі, відтак встановити його невідповідність вимогам закону, на яку посилається представник позивача (не зазначення в акті номеру державного акту та договору за яким передається земельна ділянка в оренду) суд не має можливості. Крім цього, посилання представника позивача на те, що в спірному договорі зазначена грошова оцінка (в розмірі 24810,85 грн.) саме земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а не земельної ділянки грошова оцінка якої з 2008 року по день звернення до суду не змінювалася, - не підтверджені жодними доказами. Більш того, на момент укладення договору оренди землі вже існував державний акт на право власності на землю, відтак і грошова оцінка в договорі зазначена саме земельної ділянки, яка виділена в натурі. Розмір, індексація, форма, та строк виплати орендної плати із зазначенням порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату визначені чітко пунктами 9-14 договору та узгоджується з розміром плати за оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення на рівні не менше 3 відсотків від вартості земельної ділянки, що запроваджений Указом Президента України від 2 лютого 2002 року за № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» із внесеними змінами згідно Указу президента України від 19.08.2008 року №725, зокрема 3% від нормативної грошової оцінки землі (24810,85 грн.) складає 744,33 грн., в той час як в договорі передбачено внесення орендної плати у розмірі 2000 грн. Згідно Постанови КМУ від 03.03.2004 р. № 220 договір оренди земельної ділянки повинен обов'язково передбачати умови збереження стану оренди об'єкту, тобто заходи по охороні земельної ділянки, переданої в оренду. Ці заходи містяться в ст. 162 ЗК України та у Законі України «Про охорону земель» і включають в себе систему правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованих вилучень земель сільськогосподарського призначення, захист від шкідливого впливу, відтворення і підвищення родючості грунтів, тощо. Але, в п. 17 договору вказано тільки використання земельної ділянки за цільовим призначенням, що також є порушенням вимог ст. 15 Закону України « Про оренду землі». Використання земельної ділянки за цільовим призначенням не є умовою збереження стану об’єкта оренди, а являється обов’язком орендаря відповідно до ст. 25 Закону України «Про оренду землі», а також самостійною істотною умовою відповідно до положень ст. 15 вказаного Закону. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання договору оренди землі від 01.11.2008 року недійсним, саме з підстав відсутності у спірному правочині істотної умови, яка регулює умови збереження стану об’єкта оренди, а також не розкриття чіткого та повного змісту положення у договорі щодо об’єкту оренди, знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, тому підлягають задоволенню лише в цій частині. Поряд з цим, позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, оскільки така вимога заявлена позивачем у невідповідний спосіб захисту порушеного права. Так, підставою для повернення земельної ділянки у зв’язку з визнанням недійсним правочину є застосування реституції, яка для даного спору є спеціальним правовим наслідком, але таких вимог позивачем заявлено не було, а суд не знайшов підстав для самостійного виходу за межі позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, яку задоволено, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 114,70 грн.

Outcome: partial