Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про стягнення заробітної плати та компенсації у зв'язку із затримкою її виплати, посилаючись на наступні обставини: 22.05.2012 р. позивача було поновлено на посаді начальника відділення ПАТ КБ «Надра» згідно рішення Авдіївського міського суду від 01.11.2011 р. 19.10.2012 р. позивача звільнено з підприємства за згодою сторін з 23.10.2012 р. На момент звільнення повний розрахунок відповідач не провів. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму коштів, які підлягали виплаті при звільненні, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн. В процесі розгляду справи позивач надав суду письмовий розрахунок сум коштів, які підлягають стягненню, виходячи з наступних сум: 20 380, 96 грн. - за 136 днів (з 01.11.2011 р. по 22.05.2012 р.) вимущеного прогулу, пов'язаного з тим, що відповідач лише 22.05.2012 р. добровільно виконав рішення Авдіївського міського суду від 01.11.2011 р. про поновлення на праці; 12 331, 17 грн., яки складаються з невиплаченого при звільненні окладу - 2419, 17 грн., вихідної допомоги - 6 546, 00 грн., премії - 133,00 грн., компенсації за невикористану відпуску - 3 233, 00 грн.; 785, 09 грн. - три відсотка річних за 293 дня від суми боргу 32 712, 13 грн. (20 380, 96 грн. + 12 331, 17 грн.); 163, 56 грн. - інфляційна складова за період з 23.10.2012 р. по 01.08.2013 р. від суми боргу 32 712, 13 грн. (20 380, 96 грн. + 12 331, 17 грн.); 63 286, 3 грн. - компенсація за затримку проведення розрахунку в день звільнення за 385 днів ( 24.10.2012 р. по 13.11.2013 р.), виходячи з середньоденного заробітку 164, 38 грн. Відповідач з позовними вимогами не погодився та надав суду письмові заперечення проти позову та розрахунку позивача, посилаючись на наступні обставини: Позивачу при звільнені було нараховане 57 439, 03 грн., у тому числі : оклад - 2419, 17 грн., вихідна допомога - 6 546, 00 грн., премія - 133,00 грн., компенсація за невикористану відпуску - 3 233, 00 грн.; оплата вимушеного прогулу - 45 107, 86 грн. З нарахованих сум утримані податки 10 201, 00 грн., у тому числі ЄСВ із зарплати - 1 832, 13 грн. та ПДФО - 8 368, 87 грн. 15.10.2012 р. позивачу сплачений аванс за жовтень у розмірі 1 309, 00 грн. Враховуючи списані ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві грошові кошти в розмірі 45 107, 86 грн, в день звільнення позивача (23.10.2012 р.) був зроблений розрахунок та виплачені кошти в розмірі 821, 17 грн. Після повернення відділом ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві надміру стягнутих коштів (податків), банком було зроблено перерахування на поточний рахунок позивача грошових коштів в сумі 8 961, 11 грн. Відповідач вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та безпідставними, просить повністю відмовити у задоволенні позову. Додатково у письмових запереченнях на виконаний позивачем розрахунок заборгованості відповідач зазначив, що позивач фактично змінив підмет та підставу позову, позивачем не надано доказів, що він звертався до ДВС щодо виконання рішення суду, до банку не надходило постанов про відкриття виконавчого провадження в частині поновлення позивача на праці, що виключає підстави для застосування ст. 236 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав суду пояснення аналогічні викладеним та наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечував, вважав, що позовні вимоги необґрунтовані та просив суд у задоволенні позову відмовити. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи і докази в їхній сукупності, судом встановлені наступні обставини та відносини: 1 листопада 2004 року позивач прийнятий на посаду начальника відділення № 7 ВАТ КБ «Надра», 10 грудня 2012 року переведений на посаду начальника центрального відділення. 21 серпня 2010 року позивач звільнений у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків на підставі наказу № 350-п від 21.08.2010 р. Рішенням Авдіївського міського суду від 01.11.2011 р. позивач поновлений на посаді начальника центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Донецьке РУ, наказ № 350-п від 21.08.2010 р. визнаний незаконним. Рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. В цієї частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012р. Відповідно запису у трудової книжні позивача б/н від 22.05.2012 р. позивач поновлений на посаді начальника відділення КБ „Надра" згідно рішення Авдіївського міського суду від 01.11.2011 р. Запис зроблений на підставі наказу № 134 від 21.05.2012 р. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012 р. стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 серпня 2010 р. по 1 листопада 2011 р. в розмірі 45 107, 86 грн. за відрахуванням обов'язкових податків та платежів. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 21.06.2012 р. стягнуто з відповідача на користь позивача втрати на правову допомогу у розмірі 2 647, 17 грн. 23 жовтня 2012 року позивач звільнений з роботи за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу № 257 від 19.10.2010 р., що підтверджено записам у трудової книжки позивача та не заперечується учасниками справи. Законність звільнення позивачем не оскаржується. Згідно розрахункового листка ПАТ «КБ «Надра» за жовтень 2012 року позивачу нараховані: оклад - 2 419, 17 грн., премія - 133, 00 грн., компенсація за невикористану відпуску - 3 233, 00 грн., матеріальна допомога, яка не входить до фонду оплати праці - 6546, 00 грн. Позивач у своєму розрахунку підтверджує суми, вказані у зазначеному розрахунковому листку. Також у вказаному розрахунковому листку «КБ «Надра» за жовтень 2012 року позивачу нараховані 12 сум оплати за час вимушеного прогулу. Всього нараховане 57 439, 03 грн. Згідно розрахункового листка ПАТ «КБ «Надра» за жовтень 2012 року позивачу виплачено: аванс - 1 309, 00 грн., заробітну плату - 821, 17 грн., позачергові виплати 45 107, 86 грн, єдиний соціальний внесок та ПДФО. Всього утримано - 57 439, 03 грн. З наданого відповідачем Поточного звіту за операціями по банківському рахунку [PERSON] за період з 01.10.2012 р. по 26.04.2013 р. встановлено: 15 жовтня 2012 р. - на рахунок позивача зарахована заробітна плата від ПАО КБ «Надра» в сумі - 1 309, 00 грн.; 23 жовтня 2012 р. - на рахунок позивача зарахована заробітна плата від ПАО КБ «Надра» в сумі - 821, 17 грн.; 20 листопада 2012 р. - безготівкове поповнення рахунку на суму 36 961, 40 грн.; 12 квітня 2013 року - на рахунок позивача зарахована заробітна плата від ПАО КБ «Надра» в сумі - 8 961, 11 грн. Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини справи, враховуючи, що цивільне судочинство здійснюється за принципом диспозитивності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: Аналізуючи позовні вимоги та розрахунок позивача, судом встановлено, що фактично предметом спору є дві вимоги: перша вимога пов'язана з виконанням рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 01.11.2011 р. у частині негайного поновлення на праці; друга вимога це стягнення платежів, пов'язаних з несвоєчасним розрахунком по заробітної платі, матеріальної допомоги, премії за жовтень 2012 р. та суми компенсації за невикористану відпуску на час звільнення. Щодо першої вимоги суд звертає увагу, що статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій. Відповідно до статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Отже після ухвалення судом рішення про поновлення на праці, звернення такого рішення до виконання регулюється нормами законодавства про виконання судових рішень. Так, згідно ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. На підставі ч. 2 цієї статті за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. З матеріалів справи не вбачається, що рішення Авдіївського міського суду від 01.11.2011р. у частині поновлення на праці зверталось до виконання у відповідності до норм діючого законодавства, або позивач звертався до відповідача за добровільним виконанням вказаного рішення. А при таких обставинах відсутні підстави вважати, що існує факт невиконання відповідачем судового рішення, що у свою чергу запобігає застосуванню ст. 236 КЗпП України. На підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі ухвали суду, а отже такі вимоги розглядаються в межах провадження про поновлення на роботі (Ухвала ВСУ від 9 листопада 2011 року справа №6-55185сво10). На підставі наведених обґрунтувань, за вказаних у позові підстав та наданих доказів слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку у розмірі 20 380, 96 грн. за 136 днів (з 01.11.2011 р. по 22.05.2012 р.) затримки виконання рішення Авдіївського міського суду від 01.11.2011 р. про поновлення на праці. У цієї частині позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Разом з цим суд вважає, що при звільнені позивача відповідачем були допущені порушення строків розрахунку. Суд виходить з того, що згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підставі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом на час звільнення відповідач нарахував на користь позивача 12 331, 17 грн., у тому числі оклад - 2419, 17 грн., премія - 133,00 грн., компенсація за невикористану відпуску - 3 233, 00 грн., матеріальна допомога, яка не входить до фонду оплати праці - 6 546, 00 грн. З перелічених сум зі коштів у розмірі 5 785, 17 грн., що відповідають сумі окладу, премії за жовтень 2012 р. та компенсації за невикористану відпуску, сплачується єдиний соціальний внесок на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4, п. 7 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у розмірі 3,6 відсотка. Отже, розмір єдиного соціального внеску, нарахованого з вказаних сум, відповідає 208, 27 грн. На підставі ст. 163 Податкового Кодексу усі нараховані кошти у сумі 12 331, 17 грн. за відрахуванням суми єдиного соціального внеску є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Сума податку на доходи фізичних осіб розрахована на підставі ст.167 ПК України та відповідає 1 818, 44 грн. /15 відсотків від бази оподаткування 12 122, 90 грн. = 12 331, 17 грн. - 208, 27 грн./. На день звільнення відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 10 304, 46 грн. /нараховані 12 331, 17 грн. - ЄСВ 208, 27 грн. - ПДФО1 818, 44 грн./ Як встановлено судом, відповідач у жовтні 2012 р. сплатив позивачу 2 130, 17 грн. /аванс 1 309, 00 грн. + у день звільнення 821, 17 грн./, замість 10 304, 46 грн. На час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було: залишилася невиплаченою сума у розмірі 8 174, 29 грн. /10 304, 46 грн. - 2 130, 17 грн./. Залишок був виплачений відповідачем на банківський рахунок позивача лише 12 квітня 2013 року у сумі 8 961, 11 грн. Суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність на момент звільнення заборгованості перед позивачем, яки ґрунтуються на тому, що усі кошти були перераховані на рахунок виконавчої служби. Слід зазначити, що нараховані у жовтні 2012р. кошти у розмірі 12 331, 17 грн. не пов'язані з виконанням рішення апеляційного суду Донецької області від 17.05.2012 р. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому бенефіціаром нарахованого відповідачем при звільнені 23 жовтня 2012 року платежу у сумі 12 331, 17 грн. за відрахуванням обов'язкових платежів є позивач особисто, а не відділ державної виконавчої служби. Також наявним у матеріалах справи витягом з банківського рахунку [PERSON] спростовується довід позивача, що на теперішній час він так і не отримав коштів в сумі 12 331, 17 грн., що були нараховані при його звільнені. У зв'язку з тим, що нараховані гроші були отримані позивачем, слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 12 331, 17 грн., у тому числі оклад за жовтень 2012 р. - 2419, 17 грн., вихідна допомога - 6 546, 00 грн., премія - 133,00 грн., компенсація за невикористану відпуску - 3 233, 00 грн. Разом з цим відповідач своє зобов'язання, щодо проведення повного розрахунку, виконав не у день звільнення позивача, а лише 12.04.2013 р. Будь-яких доказів поважності причин несвоєчасного розрахунку до матеріалів справи не надано. Нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, за статтею 117 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивачеві не були виплачені належні йому від відповідача суми в день звільнення, у зв'язку з чим на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, який слід рахувати з наступної після звільнення дати - 24 жовтня 2012 року до дати отримання остаточного розрахунку - 11 квітня 2012 року. При цьому на підставі ч. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Як вбачається з довідки про доходи позивача, виданої відповідачем, заробіток [PERSON] у серпні 2012 р. становить 3 403, 04 грн., у вересні 2012 р. - 3 501, 04 грн., середньоденна заробітна плата складає 164, 38 грн. Період затримки розрахунку з позивачем відповідає 170 дням (з 24 жовтня 2012 року по 11 квітня 2013 року). Середній заробіток позивача за весь час затримки відповідає 27 944, 60 грн. /164, 38 грн. х 170 днів/. З урахуванням зазначеного позовні вимоги у частині стягнення компенсації за затримку проведення розрахунку в день звільнення слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримання розрахунку з 24.10.2012 р. по 11.04.2013 р. в розмірі 27 944, 60 грн. за відрахуванням обов'язкових податків та платежів. Також позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що з вини відповідача позивач не отримав вчасно свої зароблені кошти, що пригнічує його та має негативний відбиток на сімейних відносинах. На підставі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що порушенням законних прав позивача відповідачем, що виразилось в несвоєчасній виплаті всіх сум, що йому належать від підприємства, позивачу заподіяна моральна (немайнова) шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і оцінює моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем позивачеві, в розмірі 500 грн. Позивач також просить суд стягнути з відповідача суму інфляції з 23.10.2012 р. по 01.08.2013 р. в розмірі 163, 56 грн., виходячи з відсоткової ставки 0,5 % від суми заборгованості 32 712, 13 грн. (сума нарахувань при звільненні 12 331, 17 грн. + компенсація за затримку поновлення на праці 20 380, 96 грн.). На підставі п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. На підставі п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Індекс інфляції у листопаді 2012 р. відповідає 99,9%, грудні 2012 р. - 100,2%, січні 2013р.- 100, 2 %, лютому 2013 р. - 99,9 %, березні 2013 р. - 100 %. У зв'язку з тим, що зазначені відсотки не перевищують встановлений мінімально необхідний для перерахунку розмір, відсутні підстави застосування індексу інфляції до суми заборгованості, яка виникла 24.10.2012 р. та була виплачена позивачу у повному обсязі 12.04.2013 р. Позовні вимоги про стягнення 3 відсотків річних від суми боргу на підставі ст. 625 ЦК України також не підлягають задоволенню на підставі наступного. Положення частини 2 статті 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, передбачають цивільно-правову відповідальність за порушення грошового зобов'язання та не поширюється на трудові правовідносини. Між сторонами існують трудові відносини, що регулюються нормами КЗпП України, яким стягнення з боржника трьох відсотків річних від простроченої суми за порушення зобов'язання не передбачено. На підставі наведеного позов підлягає задоволенню лише у частині стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунків у день звільнення та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні іншої частині позову слід відмовити. Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнено, судовій збір відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі ст. ст. 47, 116, 117, 236 КЗпП України,

Outcome: partial