Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-19 00:00:00

Позивач в січні 2012 року звернувся з позовом до суду в якому, зазначив, що з 22.04.2010 року по 30.09.2010 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Ренесанс логістік», з 01.10.2010 року по 22.07.2011 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Ренесанс логістік систем», а з 23.07.2011 року по 14.10.2011 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Глобал універсал лоджистік лімітед» та був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Оскільки відповідач не виплатив при звільненні позивачу у встановлений законом термін повністю заробітну плату, просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період за вересень 2011 року в сумі 4057 грн; компенсації за невикористану відпустку в сумі 2841 грн. 48 коп; відпускних за 5 календарних днів в сумі 789 грн. 30коп; допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 29.09.2011 року по 08.10.2011 року в сумі 431 грн. 26 коп; добових витрат за час перебування у відрядженнях в межах України в сумі 11103 грн. 80 коп. та за час перебування у відрядженні за кордоном в сумі 9880 грн. 50 коп; середній заробіток за час затримки розрахунку по день подачі позовної заяви в сумі 9445 грн. 18 коп; компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати в сумі 211 грн. 66 коп; на відшкодування заподіяної шкоди суму 746 грн. 16 коп; на відшкодування моральної шкоди 15000 грн. та зобов'язати видати довідки, передбачені ст. 49 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю з підстав викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе визнати позов таким, що підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач з 22.04.2010 року по 30.09.2010 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Ренесанс логістік» (наказ № 43-к від 22.04.10р. та наказ № 241-к від 30.09.2010р.), з 01.10.2010 року по 22.07.2011 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Ренесанс логістік систем» ( наказ № 20-к від 01.10.2010р. та наказ № 156/1 від 22.07.2011р.) 23.07.2011 року по 14.10.2011 року працював на посаді водія-експедитора ТОВ «Глобал універсал лоджистік лімітед», який є правонаступником ТОВ «Ренесанс логістік систем» ( наказ № 8-к від 23.07.2011 р. та наказ 14-к від 14.10.2011р.) був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України./а.с.6/. Згідно ст. 115 КЗпП України відповідач повинен виплачувати позивачу заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Під час розгляду справи було встановлено, що позивачу заробітна плата за вересень 2011 року була нарахована не повністю. Згідно положення про оплату праці, що діяло на підприємстві відповідача/а.с.110-112/ для водіїв вантажних автомобілів встановлюється відрядна оплата згідно подорожніх листів із розрахунку - 0,25 грн. за 1 км пробігу та премія 100 % від відрядної оплати праці та посадових окладів. Таким чином, враховуючи 8114 км пробігу за вересень 2011 року відповідно до подорожніх листів позивача заробітна плата повинна становити 4057 грн.(8114 км х 0.5 грн.). Однак, приймаючи до уваги наказ № 6 від 01.10.2011 року «Про відшкодування недостачі з водіїв»/а.с.58/, який не оспорювався сторонами та на даний час є чинним, заборгованість позивача по заробітній платі за вищевказаний період становить 1157 грн. 12 коп./4057 - 2900,88/. Вимоги ст. 83 ч.1 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Наказом № 12 від 01.10.2011 року позивачу надавалася оплачувана відпустка терміном 5 днів, однак відпускні в сумі 789 грн. 30 коп. позивачу не виплачувалися, чого ї не заперечує представник відповідача. На момент звільнення невикористана відпустка позивачем становила 18 днів, що відповідно становить 2841 грн. 48 коп. компенсації на підставі розрахунку наданого представником позивача, який не був спростований представником відповідача та підлягає стягненню з останнього. Підставними також є вимоги позивача про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 29.09.2011 року по 08.10.2011 року в сумі 431 грн. 26 коп, позаяк судом приймається до уваги розрахунок наданий позивачем, який ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не спростований представником відповідача. Суд вважає, що необґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення добових витрат за час перебування у відрядженнях за кордоном в сумі 9880 грн. 50 коп. за період з 26.06.2011 року по 08.07.2011 року, оскільки представником позивача не надані докази про направлення позивача у відрядження за кордон, термін цього відрядження, звітів по перебування у відрядженні. З урахуванням викладеного вимоги позивача в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають. Підлягає частковому задоволенню стягнення стосовно витрат за час перебування у відрядженнях в межах України за період з 23.07.2011 року по 29.09.2011 року в сумі 360 грн, враховуючи період перебування у відрядженнях 59 діб х 60 грн. та проведену часткову оплату в сумі 3180 грн. При цьому судом враховується наказ № 3 від 01.07.2011 року, який ніким не оспорений та є чинним про встановлення норми добових витрат в сумі 60 грн. на добу, чим спростовуються вимоги позивача. /а.с.65, 66-75, 80-90/. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно по постанови Пленуму Верховного Суду України п.20 від 24.12.1999 року № 13 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплат сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визнає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітку та інших конкретних обставин справи. За таких обставин, суд стягує з відповідача на користь позивача з урахуванням меж заявлених позовних вимог середній заробіток за час затримки розрахунку по день подачі позовної заяви в сумі 9945 грн. 18 коп. /63 дні х 157 грн. 86 коп. середньоденна заробітна плата за останні два місяці./ Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року (зі змінами) та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», який затверджений постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 року підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання провадиться компенсація втрати частини заробітної плати працівникам у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої громадянину зарплати за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплаченої зарплати по день ухвалення рішення та становить 211 грн. 66 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, судом враховується, що заробітна плата з вини відповідача не виплачувалась, порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, однак, позивач розмір такої шкоди достатньою мірою не підтвердив, а тому суд, вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково і визначає розмір моральної шкоди в сумі 500 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно ст. 237-1 КЗпП України. Не підлягає відшкодування заподіяна шкода в сумі 746 грн. 16 коп, оскільки розрахунок такої шкоди не відповідає вимогам закону і не підтверджений належними та допустимими доказами у справі. Згідно ст. 49 ч.1 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Вимога позивача в цій частині не підлягає до задоволення, позаяк така довідка була вислана позивачу, що підтверджується наданими доказами представником відповідача /а.с.50-52/. Відповідно до вимог ст. 88 ч.1 КЗпП України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання відшкодування судових витрат за надання правової допомоги, суд виходить з того, що представником відповідача надані платіжні доручення № 153 від 07.05.2012 року та № 154 від 07.05.2012 року на загальну суму 4000 грн./а.с.115.116/. та зазначено призначення платежу за послуги адвоката [PERSON] Однак, із наданих документів не вбачається, що саме ці кошти були сплачені підприємством за надання правової допомоги по цій справі, а не по іншій. Крім того, рішення ухвалено на користь позивача. Таким чином, вимоги про відшкодування витрат за надання правової допомоги є безпідставними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп, що зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: partial