Jurisdiction: civil
Date: 2013-12-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.08.1999 року вони з відповідачем [PERSON] уклали шлюб. Рішенням Сихівського районнного суду міста Львова від 04.04.2013 року шлюб між ними розірвано. В 2008 році вони з відповідачем, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вирішили придбати новий автомобіль. Пошуком і купівлею автомобіля займався відповідач. Він повідомив, що знайшов підходящий для них автомобіль «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, належний [PERSON] 25.03.2008 року відповідач взяв з дому 20 000 доларів США для купівлі автомобіля. В 2012 році вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини. Обговорюючи питання про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, вона дізналася від [PERSON], що при купівлі автомобіля в 2008 році він уклав договір доручення, а на даний момент право власності на автомобіль зареєстровано за його матір’ю [PERSON] Відтак, [PERSON] вважає, що вона не має жодних прав на цей автомобіль. 25.03.2008 року [PERSON] доручила [PERSON], [PERSON], [PERSON]І, [PERSON] продати автомобіль, видавши вказаним особам довіреність на право користування та розпорядження належним їй автомобілем. В цей же день [PERSON] отримала від [PERSON] повну договірну суму коштів за автомобіль – 20 000 доларів США. 24.05.2008 року її довірені особи від імені [PERSON] уклали договір доручення в порядку передорученння на користування, розпорядження автомобілем на ім’я [PERSON] Таким чином, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] оформили договір доручення, але між ними насправді мали місце відносини щодо передачі продавцем майна (автомобіля) у власність покупцеві та сплати за майно грошової суми, то договір доручення від 24.05.2008 року є удаваним, а сторонами фактично вчинено правочин - договір купівлі-продажу автомобіля. Відповідно, договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 13.09.2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає положенням діючого законодавства України, що регулює право власності, а саме, ст. 658 ЦК України, згідно з якою, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Вказувала, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Таким чином, автомобіль марки «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, VIN № KNEGE222275140356, тип ТЗ-легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] підлягає визнанню спільною сумісною власністю позивача та відповідача. З урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати удаваним договір доручення від 25.05.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати вчинення між [PERSON] та [PERSON] 24.05.2008 року договору купівлі-продажу автомобіля марки «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, VІN № KNEGE222275140356, тип ТЗ-легковий седан-B, реєстраційний номер [NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного автомобіля, укладений 13.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у заяві, просив вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Вказував, що спірний автомобіль не придбавався за час шлюбу відповідача з [PERSON] та взагалі ніколи не належав ні йому, ні його колишній дружині під час перебування їх у шлюбі. Вказаний автомобіль належав на праві власності [PERSON], тому не може розглядатись як майно набуте подружжям за час шлюбу і як наслідок, спільною сумісною власністю подружжя. Видачу генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Отже, довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Тому автомобіль, на який видано довіреність одному з подружжя не може вважатись спільною власністю подружжя, так як довіреність не є правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності. Доводи позивача проте, що [PERSON] взяв з дому 20 000 доларів США вважає безпідставними. [PERSON] отримує мінімальну заробітну плату, дохід [PERSON] теж не високий, інших доходів вони не отримували, що знову ж таки виключає можливість придбання ними в 2008 році автомобіля «КІА MAGENTIS», приблизна вартість якого на той час становила 22-25 тисяч доларів США. Натомість [PERSON] тривалий час офіційно працювала за кордоном, отримала дохід від проданої нею земельної ділянки, тому мала реальну можливість придбати вищевказаний автомобіль. Доводи позивача про відсутність у [PERSON] права на відчуження спірного автомобіля знову ж таки є безпідставними. Автомобіль «КІА MAGENTIS», номерний знак [NUMBER] належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ. На момент укладення договору [PERSON] була повнолітньою, дієздатною та правоздатною особою, тому мала повне право відчужувати спірний автомобіль. Договір купівлі-продажу автомобіля теж було укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з’явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з’ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 07.08.1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 1216. Після одруження дружині присвоєно прізвище Конопацька-Дідина. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про одруження від 07.08.1999 року серії 1-СГ № 057606. Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 04.04.2013 року № 464/2625/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з довідки приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] від 01.06.2013 року № 91/01-16, 24.05.2008 року за реєстровим № 1910 нотаріусом на ім’я [PERSON] посвідчено довіреність в порядку передовір’я від імені [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 25.03.2008 року за реєстровим № 1264, на продаж, передачу в оренду, в позичку та експлуатацію належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії ВСС № 044408, виданого РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВСУ у Львівській області 26.09.2007 року, автомобіля «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № KNEGE222275140356, реєстраційний номер [NUMBER]. Довіреність була видана строком до 25.03.2011 року. Згідно зі ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно зі ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з положеннями ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У відповідності до положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов’язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, право власності на автомобіль «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № KNEGE222275140356, реєстраційний номер [NUMBER] станом на 24.05.2008 року було зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ВСС № 044408 від 26.09.2007 року. Судом встановлено, що 24.05.2008 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був фактично укладений договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля «КІА MAGENTIS», що підтверджується довіреністю від 24.05.2008 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 1910. Згідно з договором купівлі-продажу від 24.05.2008 року відповідач [PERSON] набув права власності на автомобіль марки «КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № KNEGE222275140356, реєстраційний номер [NUMBER] та провів розрахунок в повному обсязі в розмірі 20 000,00 доларів США. Факт отримання грошей за автомобіль підтверджується розпискою, написаною відповідачем [PERSON] 24.05.2008 року. За наведених обставин, договір доручення, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 24.05.2008 року є удаваним правочином, оскільки його вчинено сторонами для приховання іншого правочину – договору купівлі-продажу спірного автомобіля, який вони насправді вчинили, який в свою чергу підлягає визнанню судом дійсним а вимоги позивача у вказаній частині такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірний автомобіль було придбано відповідачем [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у вказаній частині та необхідність їх задоволення. Суд вважає безпідставними вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного 13.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON], з огляду на наступне. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачем не було надано суду належних доказів укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу спірного автомобіля 13.09.2012 року. Надана позивачем довідка-рахунок серії ДПІ № 455272 від 13.09.2012 року не свідчить про укладення між відповідачами договору купівлі-продажу автомобіля, а лише підтверджує факт зняття спірного автомобіля з обліку відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівнених до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388. Враховуючи викладене,

Outcome: partial